Ľudovít Štúr: Slovanstvo
Ľudovít Štúr

Slovanstvo
Ľudovít Štúr
Digitalizátor: Viera Studeničová, Silvia Harcsová, Dušan Kroliak, Mária Kunecová, Bohumil Kosa, Zuzana Babjaková, Katarína Tínesová, Eva Lužáková, Monika Harabinová, Dorota Feketeová, Matúš Tatarko, Daniela Zubcekova, Peter Kotúček
Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME
Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Pôvodná publikácia 	 3
Cesta po Považí 	 3
Cesta do Lužíc 	 3
Zásluhy Slovanov o európsku civilizáciu 	 3
Život národov 	 3
Najstaršie príhody na zemi uhorskej a jej základy 	 3
Panslavizmus a naša krajina 	 3
Slovania, bratia! 	 3
Z rečí na slovanskom sjazde 	 3
Reč v Slovanskej lípe 	 3
Pohľad na hýbanie sa západných a južných Slovanov 	 3
Pohľad na deje Slovanstva r. 1848 	 3
Rusi 	 3
Slovanstvo a svet budúcnosti 	 3
(Úvod) 	 3
(Spoločný jazyk) 	 3

Pôvodná publikácia
Ľudovít Štúr. Slovania, bratia! Dielo v piatich zväzkoch. Zväzok II. SVKL. Bratislava. 1956. 443. . Jozef. Ambruš. pripravil edične a napísal poznámky a vysvetlivky. . Vladimír. Matula. napísal doslov. . dr. Jozef. Felix. rediguje. . Ján. Ferenčík. šéfredaktor. . Ivan. Minárik. korigoval, zodpovedný redaktor publikácie. . Zlata. Maderová. technická redaktorka. .
Bibliografické poznámky
Bibliografické poznámky
Tento druhý zväzok Štúrových vybraných spisov označujeme názvom Slovania, bratia! podľa oslovenia v pozvaní na Slovanský sjazd v Prahe roku 1848 a zhrňujeme v ňom ukázky zo Štúrových zpráv, prednášok, článkov, state z jeho knižných vydaní a napokon pripájame niekoľko recenzií — všetko v zmysle označenia zväzku. Tento zväzok má teda výberovým spôsobom predstaviť Štúra ako stúpenca a pestovateľa slovanskej myšlienky, tvoriacej najvlastnejšiu kostru Štúrovho ideového a špeciálne politického svetonáhľadu, ktorej Ľudovít Štúr zasvatil celý svoj život a s ktorej odkazom na ústach — tak možno povedať — lúčil sa so svojím krátkym, ale činorodým životom. Pritom nám išlo aj o to, aby sme v tomto zväzku aspoň náznakovito zachytili vývin slovanskej myšlienky u Štúra od jeho mladosti až po jeho posledné dielo Slovanstvo a svet budúcnosti. Na rozdiel od doteraz vyšlých troch zväzkov výberu zaraďovali sme teda do tohto zväzku aj výňatky zo Štúrových diel, pravdaže, vždy ako-tak ucelené a zamerané na ústrednú tému. V niektorých prípadoch sme siahli priamo aj po Štúrových rukopisoch, ktoré v tomto výbere vychádzajú vôbec po prvý raz tlačou.
V snahe čo najviac sprístupniť Štúrove texty širokej čitateľskej verejnosti prekladali sme Štúrove články a state, pôvodne napísané alebo zachované v češtine, prípadne v bibličtine, nemčine, poľštine a ilýrčine, do dnešnej slovenčiny a texty, ktoré sú v pôvodine osnované odchylným pravopisom, upravili sme do dnešného pravopisného úzu, o čom sa osobitne zmieňujeme v bibliografických poznámkach.
Poznámky k úprave textu
Štúrove zprávy, prednášky, reči, články, state a recenzie, zaradené do tohto zväzku Štúrovho vybraného diela, sú v pôvodine osnované jednak vo viacerých slovanských jazykoch (češtine, poľštine, ilýrčine) a v nemčine a jednak v slovenčine. Všetky tieto dáta sme osobitne o každom príspevku uviedli v Bibliografických poznámkach k tomuto dielu (str. 335). Z jazykového hľadiska obsahuje teda tento zväzok jednak preklady z iných jazykov do slovenčiny a jednak prepisy z dvoch odlišných pravopisných systémov (tzv. štúrovského a tzv. hattalovsko-hodžovského) do dnešného pravopisného stavu slovenčiny. Preto je potrebné zmieniť sa o všetkých týchto prípadoch textovej úpravy.
1. Všeobecne o textovej úprave
Celkove sme sa snažili zachovať čo najdôslednejšie podstatu originálov. To znamená, že sme v jednotlivých príspevkoch nenarúšali pôvodnú autorovu myšlienkovú stavbu a z uverejňovaných textov sme nič nevypúšťali ani nedeformovali. Kde sme zavádzali nové alebo od originálu odlišné názvy príspevkov (titulky), na to sme upozornili v Bibliografických poznámkach. Podriaďovali sme sa zvyklostiam vydavateľstva pri písaní čísloviek, ktoré sme sa snažili jednotne upravovať (napr.: v 10-tom storočí — v X. storočí; 17,70 — sedemnásť, sedemdesiat; 200.000 — dvestotisíc; r. 1817, 16. septembra — 16. septembra r. 1817; 1-ho — 1. ap.), a zvyčajne sme rozpisovali skratky (p. — pán ap.). V pôvodine kurzívou a riedene vysádzané časti sme v prepise vyznačovali sústavne kurzívou. Tú sme použili aj pri citovaných úsekoch z básní, pričom sme takéto citáty miestami na rozdiel od pôvodiny usporadovali do veršovej formy a nerešpektovali sme veľké písmená na začiatku veršov. Tlačové chyby originálov sme pri prepisovaní v zásade opravovali a na takéto prípady sme upozornili vo Vysvetlivkách. Tam sme tiež uviedli, do ktorých chybných textov sme nezasahovali. Pri dlhších súvislých textoch sme oproti pôvodine zaviedli miestami nové odseky.
2. Preklady
Pri prekladaní pôvodných českých (alebo z tzv. bibličtiny) textov do slovenčiny sme sa v podstate správali zásadou: zachovávať podľa možnosti pôvodnú vetnú skladbu a čo najvernejšie prepisovať český slovný základ do slovenčiny. Keďže však ide o dva samostatné literárne jazyky (češtinu a slovenčinu), nebolo možné túto zásadu uplatňovať do všetkých dôsledkov, čo je aj pochopiteľné. Podobnej zásady sme sa pridŕžali aj pri prekladaní pôvodných inoslovanských textov do slovenčiny, a pri prekladoch z nemčiny do slovenčiny sme sa zas pokúšali do istej miery o napodobňovanie Štúrovho štýlu a miestami aj o používanie autorovho slovného základu. Na tento svoj prekladateľský zámer sme upozornili už pri III. zväzku Štúrovho vybraného diela (viď tam na str. 337).
Pravopisne sme sa správali Pravidlami slovenského pravopisu z roku 1953.
3. Úprava slovenských textov
Keďže v celom zväzku je iba šesť pôvodne slovensky osnovaných príspevkov (Život národov, Najstaršie príhody na zemi uhorskej a jej základy, Panslavizmus a naša krajina, Obrenovići, Pesme Branka Radičevića, Václav Hanka), z ktorých prvé tri boli v pôvodine napísané pravopisom štúrovským a druhé tri pravopisom hattalovsko-hodžovským, a keďže sa nám poznámková časť Vysvetlivkami aj tak značne zväčšila oproti pôvodne plánovanému rozsahu tejto časti, upúšťanie od podrobného vypočítavania transkripčných zmien, ktoré sme v prepise v porovnaní s pôvodnými textami urobili. Tieto zmeny sú aj tak zväčša zachytené v I., III. a IV. zväzku Štúrovho vybraného diela. Podľa tam uvedených schém sme postupovali aj pri transkribovaní slovenských textov v tomto zväzku. Osobitne sme do pôvodiny urobili ešte tieto zásahy:
a) Pozmenili sme väzby: zaoberať, zapodievať sa s niečím — zaoberať, zapodievať sa niečím (bez predložky s).
b) Na zjasnenie textu sme preštylizovali tieto miesta:
(Str. 206.) … nevidela sa týmto poľakaným národom pred strašlivou hunskou povodňou bezpečný prílulok… — … nevidela sa týmto poľakaným národom pred strašlivou hunskou povodňou bezpečným prítulkom…
(Str. 304.) Vypovedaní uchopili sa prostriedku, akého sa nespokojenci v podobných okolnostiach chápajú, dali sa t. j. vykričať po novinách… — … chápajú, t. j. dali sa vykričať…
(Str. 311.) Pôvodca, vyznávajúci muža, od neho v toľkej slave vystaveného, aj vady a poklesky úprimne… — Pôvodca, úprimne vyznávajúci aj vady a poklesky muža, od neho v toľkej sláve vystaveného…

Cesta po Považí
1 2
Uberajúc sa z Bratislavy k domovu pod Tatry, zastavil som sa na prelete v Trnave, kráľovskom slobodnom meste, vzdialenom šesť míľ od Bratislavy, v dejinách uhorských pamätnom a pre veľký počet kostolov „malý Rím“ nazvanom, aby som aspoň na krátky čas navštívil tamojších priateľov. Nikdy mi, pravda, neprišlo na um, čo ma tam očakáva. Hneď po radostnom privítaní vytasili sa totiž moji priatelia listinou kráľa Mateja, nazvaného Korvín,34 česky písanou z roku 1483 na radu mesta Trnavy. Oslovenie znie: „Opatrnim Richtarzi a Radie Miesta našeho Trnawy wiernym našym milym.“ Listina nie je síce pre dejiny dôležitá, ale vážna ako prvá slovanská listina nájdená v Uhorsku a tiež pre naše terajšie vzťahy k vlasteneckým našim susedom Maďarom. Veď ona dokazuje, že aj uhorskí králi vo verejných záležitostiach hovorievali ku svojim slovanským poddaným po slovansky, ako aj to dosvedčuje, že český jazyk na dvore uhorských kráľov bol známy a v obľube. Používanie českého jazyka na dvore uhorských kráľov bolo prirodzeným následkom vzdelávania češtiny v samých Čechách, pretože ním česká reč nadobúdala vplyv a vážnosť aj na vidieku, a ďalej vojenského vtrhnutia bojovných husitských plukov pod vedením udatného Jiskru do Uhorska, ktorý, osadiac sa pevne na Trenčianskom hrade a poraziac proti nemu vyslané mnohonásobné uhorské pluky, mocne panoval nad severozápadnou časťou Uhorska — Tatranskom. Známe je tiež, že Matej Korvín bol po dlhý čas vychovávaný na dvore kráľa Poděbrada a po prepustení si vzal za manželku jeho dcéru Kunhutu, milostnú Češku. Ostatne husiti, oplývajúci českými knihami, najmä svätého obsahu, ich rozšírením po Slovensku češtinu sprístupnili a do obehu uviedli v Uhorsku a nadovšetko vo veciach cirkevných. — Listina je vybraná z mestského trnavského archívu a verne odpísaná rukou môjho a Slovenska priateľa. Len čo sa mi naskytne príležitosť, oznámim ju tlačou na potešenie — ako sa nazdávam — všetkých mojich krajanov v Tatrách a na Dunaji, i samých bratov povltavských.
Opustiac Trnavu, ponáhľal som sa do Považia, ktoré sa ešte v diaľke rozprestieralo predo mnou so svojimi vrchmi. Bolo krásne jesenné počasie. Zanechával som voľky-nevoľky mestečká a dediny okolo hradskej, z ktorých mnohé mi prívetivo kývali obydlím priateľov, ale nemajúc čas uhýbať z priamej cesty, ponáhľal som sa ďalej. Tunajšie cesty po tom, ako som videl české a nemecké, neveľmi sa mi páčili, hoci hlboko v Tatrách, v Orave, v Turci bezpečne sa môžu pretekať s tamtými. V Novom Meste nad Váhom došiel som do Považia. Na rozprestrenom pohorí po oboch brehoch Váhu vypínajúce sa spustnuté hrady a mračnami zahalené vrcholy Tatier hlboko dojali dušu moju, človeka prichádzajúceho z ďalekej cudziny. Namiesto radosti zarmútil som sa a zamyslel;5 šumenie vedľa hradskej tečúceho Váhu žalostne zaznievalo do dumy mojej. O pár hodín ocitol som sa v Trenčíne, ktorého na strmom štíte vybudovaný veľký a povestný, teraz spustnutý hrad už zďaleka ukazoval sa mi sťa zostarnutý obor. Nejedna myšlienka preletela dušou mojou. Tento hrad je prepamätný v dejinách, najmä pre Slovákov, ale málo sa o tom ešte vie.
V Trenčíne, navštíviac príbuzných a priateľov,6 pobral som sa k tunajšiemu mešťanostovi pánu Pavlovi Vaďonovi,7 chcejúc si u neho dohodnúť prístup do mestského archívu, kde som sa domnieval nájsť mnoho dôležitého pre nás. Pretože však prístup do archívu sa povoľuje iba so zvolením celého mestského úradu a pre ten účel sa musí o to žiadosť podať, majúc naponáhlo, nemohol som to urobiť a odložil som prezretie archívu na budúce leto. Pán Vaďon mi sľúbil všemožne pomáhať. Na veľké potešenie som však počul z jeho úst, že on sám na dejinách mesta Trenčína už veľa rokov pracuje, pre ktorú príčinu celý mestský archív prezrel a čo bolo dôležité, zozbieral a upotrebil. Dejiny už doviedol do XVII. storočia. Na moju otázku, v akej reči sú napísané, dostal som odpoveď: v slovenskej; nad čím som nemálo zaplesal. Od tohoto diela, po toľko rokov s námahou zbieraného, môžeme si veľa sľubovať. Nato mi pán Vaďon rozprával o niektorých dôležitých veciach z trenčianskych dejín a pripomenul tiež, že kedysi bývali v slovenskom jazyku vedené mestské knihy, ktorých prezretie mi prisľúbil. Hľa, naša národnosť v Uhorsku mávala teda kedysi väčšie práva a uznalosť než v našich časoch!
Odporučiac sa mu s prosbou o skoré vydanie jeho diela, vystúpil som ešte na Trenčiansky hrad a zvlášť aj na jeho najvyšší vrchol, povestnú Matúšovu vežu,8 v ktorej sa u ľudu doposiaľ uchovala pamiatka neobyčajného slovanského muža. Vypytoval som sa ešte na povesti o Matúšovi u tunajších mešťanov, ale už nič také nepoznajú. Jedna z najutešenejších vyhliadok, aké som kedy zažil, je z Matúšovej veže na ďaleko sa tiahnúce Považie, na vrchy vypínajúce sa v rozličných vzdialenostiach na sever, západ a východ. Severné Tatry, ktoré najvyššie vznášajú svoje temená, boli už snehom pokryté, no Považská dolina a údolia vrchov skoro ešte celkom zelené. So zapadnutým slnkom nad vrchmi susednej bratskej Moravy zostúpil som z hradu, ponorený v myšlienkach nad stavom naším, a zaletel som v nich aj na Moravu, ktorej pohorie v diaľke sa vypínalo, a do vašich milých Čiech.9 Prenocujúc v Trenčíne, meste asi tak veľkom ako Hradec Králové a podľa staroslovanského spôsobu, práve ako ten, s oblúkom po celej jednej strane vybudovanom, náhlil som sa s krásnym jesenným ránom konečne k rodisku. Zasnežené Tatry sa príjemne leskli na slnku a poskytovali očiam milú zábavu.
Na spiatočnej ceste do Bratislavy navštívil som slovutného nášho pevca na Považí pána Jána Hollého,10 nesúc mu knihy do daru od pána Vinařického a „Poslání z Čech“.11 Práve pred niekoľkými dňami bol dostal od pána Vinařického list s mnohými výtlačkami „Poslání“ a inými knihami, za čo bol veľmi povďačný. Ako vždy, aj teraz ma veľmi dojala obrovská a pritom nádherná postava jeho, na ktorej všetko prezrádza muža neobyčajného. Belasé a veľké oči jeho upreté na človeka prenikajú dušu ohnivými bleskami, ukazujúc bystrosť ducha a živú obrazotvornosť. Milá tvár a šedivé vlasy dodávajú päťdesiatšesťročnému starcovi zvláštny pôvab, ktorým okúzľuje dívajúceho sa naň. Pamäť jeho je veľká, obrazotvornosť, ako som už povedal, veľmi živá a nezdá sa, že by vekom vyhasínala. Rozpráva o najrozličnejších veciach s veľkou obratnosťou, pri svojom mládenectve sa rád bavieva a miesta, ktoré kedysi navštevoval, opisuje s najmenšími podrobnosťami. Hovor jeho je meňavý, prebiehajúci unáhlene z veci na vec, často bez akéhokoľvek súvisu, takže človek musí dávať dobrý pozor, aby ho verne sledoval. V rozpravách o živote slovenskom, z akéhokoľvek hľadiska, má najväčšiu záľubu. Nikdy predtým som ho nebol našiel takého ochotného na rozhovor ako teraz; príčina však bola aj tá, že teraz je úplne zdravý a predtým chorľavel.12 Nad terajším rozkvetom českej literatúry a príčinlivosťou Čechov sa veľmi tešil; vypytoval sa usilovne na pánov Šafárika, Palackého, Vinařického, Pešinu,13 Hanku, Čelakovského14 a všetkých ich dal vrúcne pozdraviť. Príduc v hovore na terajší stav Slovákov a odrodilstvo mnohých, vždy si velebný starec hlboko zavzdychne, a tento bôľ, prejavený na tvári a očiach, prenikne celú dušu.
Jeho básne vyplynuli z najúprimnejšieho srdca, nuž nie div, že tak čarovne účinkujú na Slovensku. Ale už zanechal svetské básnenie, obrátiac sa k nábožnému.15 „Zavesil som už lutnu moju na dub a teraz len vetry do nej naprázdno hučia,“ boli jeho vlastné, s akousi bolesťou prednesené slová; a keď som ho v mene všetkých úprimných Slovákov snažne žiadal, aby ju znova z duba sňal a ešte od srdca k srdcu nám z Považia na svojom čarovnom varyte zaspieval: on na môj žiaľ vonkoncom sa vzpieral, že by sa ešte kedy mal v svetských básňach ozvať. Ale uľavil môjmu žiaľu, vytiahnuc zo svojej truhlice vypracované nábožné spevy, z ktorých už sedemdesiat bolo hotových, čítal som z nich asi polovicu a presvedčil som sa, že ten istý duch ich utvoril, ktorý stvoril Svätopluka, Sláva, Selanky a Žalospevy;16 on je aj tu majstrom. Piesne sú rozličného obsahu, ich väčší počet je zložený na počesť svätých zo slovenského, českého, poľského a chorvátskeho rodu, čím pôvodca aj tu chcel svoju slovanskosť osvedčiť. Písané sú v nárečí slovenskom a budú vydané, ešte hojne rozmnožené, s jeho inými dielami, ktorých súborným vydaním sa teraz náš vysoko zaslúžilý pán Hamuljak17 zapodieva. Pre ten účel prezerá už aj pevec náš svoje spisy. Konečne žartoval, že by teraz už pustovníkom mal byť a keď som ja na to poznamenal, že on už aj tak je pustovníkom na zádumčivom Považí, pustil sa do chválenia svojho pokoja v Maduniciach a v jemu milom háji.18 Dávali mu oveľa výnosnejšie fary než je madunická, ale on ich neprijal, ako povedal, pre milovanie pokoja. Na jednu by vraj bol prešiel, ale pretože tamojší kaplán bol maďaroman, zanechal aj tú, súc zanovitým nepriateľom všetkého odrodilstva. Ostatne nemá už nádej na dlhý život; čas, aký svojmu životu vymeral, je hodne krátky. Moje potešovanie nebolo schopné vzbudiť v ňom inú domnienku. Vidiac ma svojimi slovami zroneného po svojom boku stáť, naplnil čaše znamenitým uhorským a podajúc mi jednu, na zdravie Slovákov a nás pripíjal. Uchopiac podanú čašu, ohnivo som štrngol o jeho pohár s najúprimnejším želaním, aby sa jeho slová splnili. Strávil som s ním jednu noc v rozmanitých rozhovoroch a hneď s úsvitom, keďže mi bolo naponáhlo, rozlúčil som sa bolestne s milovaným pevcom. — Pánu Vinařickému za „Poslání z Čech“ odkazuje úprimné vďaky.

Cesta do Lužíc
(Vykonaná z jari 1839) 1 2
Prirodzená náklonnosť k národu svojmu, ktorá sa ma hneď s nadobudnutím jasnejšieho seba a rodákov svojich povedomia zmocnila a zavčasu básňami nášho neoceneného Kollára podnecovaná z roka na rok väčšmi a väčšmi v prsiach mojich sa vzmáhala, viedla ma skoro ku všetkému tomu, čo sa mi zdalo byť potrebné k poznaniu národa nášho vôbec v rozličných jeho kmeňoch,3 a zas k podnikaniu toho všetkého, čím nejakú, hoci aj najchatrnejšiu službu domnieval som sa preukazovať pomaly okrievajúcej našej národnosti. Dávno som túžil po návšteve Slovanstva, ktoré sa zachovalo ešte na severozápade zeme, obývanej a vzdelávanej naším veľkým národom, a boli to najmä Lužice, ktoré ma k sebe mocne vábili jednak preto, že ony ešte najviac zvyškov dávneho a kedysi tu široko sa rozprestierajúceho Slovanstva zachovali, keď naproti tomu v iných krajinách, za dávna čisto slovanských, aj najmenšie stopy prastarých obyvateľov vymizli; jednak tiež, že v nich práve v našom veku to smutné divadlo, totiž hynutie slovanskej a násilné vtieranie sa cudzej národnosti vidno a azda konečná opona nad mohutným kedysi Slovanstvom v krajinách za Odrou a Labe4 sa spúšťa. Tieto odranské a polabské krajiny boli poslednými násypmi Slovanstva na západ oproti cudzine; a že táto najzúrivejšie od západu a vo veľkej presile na Slovanstvo dorážala, niet sa čo diviť, že aj ony — ako obyčajne násypy pri dlhom obliehaní — najväčšiu ranu v Slovanstve od cudzinstva utrpeli, ako nás o tom pohľad na tieto kraje nadostač poučuje. Smelo môžeme tvrdiť, že v týchto rozľahlých krajinách za starodávna niekoľko miliónov Slovanov žilo, a teraz nachádzame niekoľko tisíc v Sliezsku, Lužiciach, na Pomorí5 a v okolí luneburskom,6 ktorých podnes vždy viac a viac ubúda, takže najmä v posledných dvoch miestach s dokončením prítomného storočia ledva akýsi tieň zostane z dávneho Slovanstva. Akokoľvek slabé a nepatrné sú jeho zvyšky, predsa srdce každého vrúcneho Slovana k nim úctou zahorí, pretože ony, hoci v malom počte, jednako pri všetkých záhubných bojoch a pohromách, ktoré tu pripadli na našu národnosť, udržali sa ešte pri jazyku a obyčajoch svojich starých otcov, a pritom zjavujú sa nám ako potomkovia tých hrdinov, čo akoby na stráži viedli boje proti cudzine za celé Slovanstvo a po hrdinskom odpore padli ako obeť za všetkých svojich pobratancov. Oni kryli nás proti hrozivej nám búrke, sluší sa teda, aby sme si my tieto ctihodné ostatky hlboko vážili, a ak je to možné, im proti hrozivej záhube na pomoc prišli, usilujúc sa ich literárne k sebe privinúť, ducha národnosti medzi nimi vzbudiť a vzbudeného podporovať, čo hádam najlepšie tým dokážeme, že ak sa u nich prejaví národná literatúra, ako o tom môžeme mať nádej v Lužiciach, chceme v nej všemožnú účasť mať. Ale aj našim tamojším bratom musíme zvlášť to na srdce položiť, aby sa oni k mohutnejším svojim bratom všemožne privinovali, s ich literatúrou sa oboznámiť usilovali; lebo sami súc už len v malom počte a vystavení mocnému dorážaniu cudziny, ľahko sa úplne od ducha slovanskej národnosti odcudzia, ak nebudú obživu hľadať u pobrataných kmeňov.
Do Lužíc som si teda namieril, nesúc smutné tušenie v prsiach, ktoré onen krásny, ale smutný Kollárov nápis7 už dávno bol vzbudil v mojom srdci, porovnávajúci Lužice s dvoma topiacimi sa loďkami. Na svojej ceste zastavil som sa v Lipsku,8 meste to teraz významnom mnohými tlačiarňami, skladmi početných a veľkých kníhkupectiev, ako aj svetovým obchodom, meste kedysi od našich predkov založenom a od nich meno, hoci preinačené, nesúcom. Bol tu práve povestný veľkonočný trh, na ktorom sa hmýrilo množstvo ľudu zo všetkých krajín európskych a niektorých ázijských a amerických, medzi ktorými aj Slovania ruskí, poľskí, českí a srbskí boli význačne a ostatní najmä početne zastúpení. Srbov bolo poznať podľa ich národného kroja, z ktorého som sa úprimne tešil, a najmä z ich veľkoobchodníckeho podnikania, uvažujúc v mysli svojej, že národ obchodom bohatne a konečne mocným sa stáva, ako nás o tom príklady všetkých čias a národov poučujú. Pozrime v staroveku na bohaté osady podnikavých Feničanov9 a v terajšom veku na bohaté a mocné Anglicko, ktoré najmä svojimi smelými obchodnými podnikaniami si navonok vydobylo toľkú vládu a vo vnútri toľko národného bohatstva. Terajšia vláda Angličanov nad veľkou časťou Východnej Indie mala svoj počiatok v obchode, lebo východná indická spoločnosť, ktorá bola r. 1600 založená na obchod s Indiou a vládou schválená, mala vlastne za zámer iba obchod s týmito zemami; keď sa im však obchod nezdal nadostač zaisteným bez majetkov v Indii a ukázal sa veľmi výnosným, uvažovala spoločnosť, podporovaná vládou svojou, aj o panovaní nad Indiou, ktoré už podnes je veľmi rozšírené a vždy viac a viac sa rozmáha a niekedy azda, ak im iná mocná vláda nevstúpi do cesty, zaujme celú Indiu. Že Anglicko z tohoto východoindického obchodu nesmierne bohatstvo čerpalo a podnes čerpá, je svetu známe. Rusko v ostatných časoch najväčšiu pozornosť obracia na rozšírenie svojho obchodu a jeho zovšeobecnenie najmä v Ázii, ako aj na zlepšenie svojich priemyselných výrobkov ako nevyhnutnú podmienku dobrého obchodného prospechu, čo bude nepochybne mať velikánske následky. Krajina bude bohatnúť a bohatstvom poháňaná pokúšať sa bude o ustavičné zlepšovanie svojho stavu a spríjemňovanie života, z ktorého prameňa bez všetkej pochyby musí vyplývať vzmáhanie sa osvety, vzrast strednej alebo meštianskej triedy — tohoto základu sily a rozkvetu každej krajiny — pokroky v živote občianskom. Hovoria síce Nemci o Rusoch, že pri všetkej schopnosti k malému a drobnému kupčeniu chýba im vtip pre veľké obchodné podnikania, ale túto námietku zapierajú najlepšie nie síce slovom, ale skutkom Angličania, obávajúci sa úzkostlivo o svoje kupecké výhody pri vzraste ruského obchodu a sršiaci zlosťou na jeho rozširovanie a zovšeobecňovanie v strede Ázie. Ruská vláda teda úprimne zmýšľa so svojím ľudom, keď sa všemožne stará o zlepšenie výroby domáceho priemyslu, o rozšírenie obchodu, o podnecovanie a napomáhanie obchodných spolkov, lebo touto cestou najbezpečnejšie sa stará o samostatné a z vnútra ľudu pochádzajúce postupy v každom ohľade. Pravda je síce, že krajina, výstredne sa obchodom zapodievajúca alebo zapodievať sa musiaca, nestojí na celkom pevnom základe, súc v istej závislosti od iných, a konečne môže byť aj sily a moci svojej pozbavená, ba z rozličných príčin, z ktorých hlavné väzia vo výstrednom obchode, aj podmanená a zničená, ako o tom máme jasné príklady na starých fenických obciach, na Kartágu atď., a v novších časoch na Benátkach10 a Janove;11 jednako však niet sa čo obávať u Slovanov, že by u nich sa obchod výstredne vzmohol alebo čo i len veľkú prevahu, ako v Anglicku, nad inými prameňmi národného hospodárstva získal, pretože Slovanmi obývaná zem je pôda zväčša úrodná, teda svojim pracovníkom bohaté úroky ich práce nesúca, ktorá, ako aj ich prirodzená náklonnosť a záľuba v roľníctve, vždy ich bude k sebe mocne priťahovať. Okrem toho zemepisná poloha Slovanov odporuje výstrednému obchodu. Niet teda príčiny obávať sa, že by u Slovanov obchod a priemysel rozmohol sa na ujmu roľníctva a túto jednu vetvu národného hospodárstva, skrývajúcu bohatý kapitál, svojím prerastom udusil: Slovania sa skôr môžu naozaj za šťastných pokladať, že sú v takom položení, v ktorom roľníctvo s obchodom a priemyslom musia ruka v ruke kráčať. Tieto okolnosti sú náramne dôležité, pretože ony určujú postup a chod občianskych národov a v takomto spojení stanú sa raz iste aj u nás pôvodom blahodarných účinkov. Kto uváži, že orba má v sebe zásadu trvácnosti v obciach, naproti tomu priemysel a najmä obchod predstavujú zásadu voľnejšieho a rýchlejšieho postupu, ten ľahko predpovie Slovanom šťastnú budúcnosť, dosiahnutú nie bezhlavým prenáhlením, ale skôr ustavičným miernym a dôkladným pokrokom. Úprimnú radosť som teda pocítil, vidiac našich kmeňovcov na svetoznámom lipskom trhu zamestnaných, medzi ktorými sa najmä Srbi12 vyznačovali istou príčinlivosťou. Táto Srbom prirodzená usilovnosť a podnikavosť v obchode spôsobuje, že oni v uhorskej krajine, s výnimkou šľachty, ovládajúcej väčšie majetky, sú najbohatšími obyvateľmi, čo ťarbavý Maďar, nepúšťajúc sa sám do nijakých väčších podnikaní, prefíkanosti pripisuje.
Majúc čas, navštívil som znova Gebhardovu záhradu,13 ležiacu pri riečke Elstere, kde je pomník nešťastného Poniatowského.14 K svojmu opisu tohoto pomníka, oznámenému už obecenstvu v Květoch, pokladám za potrebné pripojiť ešte niektoré dodatky a opravy. Neďaleko pomníka je malý vkusný domček, v ktorom sa prichodiacim ukazuje niekoľko podobizní Poniatowského, ako aj obraz, znázorňujúci Poniatowského, chcejúceho so svojím koňom skočiť do Elstery a už smrteľne raneného. Posledný obraz je znamenite poňatý: smrteľnú bolesť a pocit nešťastia vlastnej otčiny tak jasne vidno na tvári Poniatowského, že pohľad naň hlboko dojme každé citlivejšie srdce. Uchováva sa tu aj jeho bambitka, z ktorej ostatný raz, rútiac sa s tátošom do Elstery, vystrelil na pruského vojaka, ktorý ho smrteľne zranil. Jeho telo bolo síce tu pochované, ale neskôr úsilím Poliakov, ktorí kostiam výborného bojovníka žičili odpočinok v rodnom kraji, prenesené je, ako aj Kościuszkovo15 zo Solothurny, do Poľska a pochované v Krakove, čo uvádzam ako opravu svojho podania v Květoch. Medzi pamätnosťami, donesenými na lipský trh, obrátili moju pozornosť na seba najmä: zvieracia zbierka povestného Ackena16 a veľrybí kostlivec deväťdesiatpäť stôp dlhý, čím som nadobudol živšiu predstavu o týchto morských velikánoch.
Prázdniny na tunajšej univerzite17 dosiaľ trvali, takže nemohol som byť s členmi tunajšieho srbského tovarišstva,18 ktoré už vyše jedného storočia trvá a za členov má činných poslucháčov na univerzite. Urobil som to len na spiatočnej ceste. Burza nemeckých kníhkupcov so skvelým nápisom „Deutsche Buchhändler-Börse“,19 kde sa práve všelijaké kníhkupecké dôležitosti uzavierali, vzbudila vo mne hlboký povzdych, lebo som si pomyslel na slovanské kraje a na naše nepatrné a slabé ešte kníhkupectvo, ktorému by sme želali väčšiu hýbavosť, rýchlosť a podnikavosť. Isteže máme ešte slabé obecenstvo a ak chceme, aby to prvé sa vzmáhalo, rozširujme a rozmnožujme toto posledné, lebo vlastne osud toho od tohoto závisí. Ak sa naše obecenstvo bude rozširovať, v literatúre väčšiu účasť mať, potom uvidíme, že kníhkupci hneď budú príčinlivejší, o čom majme pevnú nádej.
Na druhý deň po príchode opustil som Lipsko, sadnúc si na parný voz,20 ktorý nás po železnici21 lipsko-drážďanskej preniesol za tri hodiny a päťdesiat minút do Drážďan,22 ktorých vzdialenosť od Lipska je skoro pätnásť míľ. Vplyvy železných dráh na spoločenský život budú ohromné; o nich však povedzme si radšej inde než tu.
Drážďany pri Labe, kedysi tiež našimi slovanskými predkami založené mesto, nemajú teraz okrem mena a lužickej dojky nič viac slovanského. Poloha mesta je pôvabná. Trochu odľahlé pohorie a pretekajúca mútna Labe dodávajú mu ten pôvab, v ktorom mávame obyčajne záľubu. Cez Labe spojuje mesto pekný most, ale oveľa menší než most v českej Prahe. Na rieke vzmáha sa parná plavba a už na parných lodiach z Čiech môžeš sa dostať rýchlo do Hamburgu a polnočného mora;23 aká brána k obchodu! Nejednu príjemnú hodinu strávil som tu s vrúcnym slovanským vlastencom pánom Janom Hrabětom,2425 dvorným kaplánom, ktorého zvláštne šťastie, navzdory akémukoľvek úsiliu o to, z vlasti povolalo na saský dvor. Je to on, ktorý — ako sme sa o tom pred niekoľkými rokmi v Květoch dočítali — knieža Jána, budúceho nástupcu trónu, vyučoval češtinu, ku ktorej sa vzdelané knieža odhodlalo z vlastného popudu a vytrvalo pri nej s veľkou usilovnosťou, nájduc v nej záľubu. Vyprával mi náš vlastenec, že spravodlivé knieža vzalo pod svoju zvláštnu ochranu slovanský jazyk v saskej Lužici a dôrazne sa osvedčilo proti všetkému bezprávnemu utlačovaniu nášho jazyka v tom kraji. Na saskom sneme pred niekoľkými rokmi sa rokovalo o konečnom vyničení slovančiny v Lužiciach a iba šľachetnej ochrane kniežaťa Jána, ako aj odvážnemu úsiliu pána dr. Müllera,26 vtedajšieho ministra osvety, pošťastilo sa vytrhnúť ju z hrozivej záhuby tým, že sa vyučovanie náboženstva v začiatočných školách povolilo v národnom jazyku. Čím zriedkavejšie sú príklady takejto spravodlivosti voči Slovanom v nemeckej krajine, tým zaiste väčšiu uznalosť si u Slovanov zasluhujú! — Tunajšie múzeá neboli ešte otvorené, preto som sa po krátkom pobyte vydal na cestu, vedúcu už do Lužíc.
Cesta ma viedla krásnou lesnatou krajinou, po ktorej som zanechával za sebou dediny, kedysi úplne slovanské, teraz už celkom ponemčené. Poukazujú ony na slovanský pôvod svojimi stavaniami, ako aj svojimi názvami, ktoré sa však podobne ako obyvatelia alebo zle pretvorujú alebo dokonca ponemčujú. U prostého ľudu ešte najviac sa dopočuješ slovanských názvov, ale u vzdelanejších a na tabuliach sotva kde sa už dopátraš pôvodných mien dedín a miest lužických, s výnimkou tých, ktoré sa alebo prekrútiť alebo ponemčiť nedali, súc svojím významom pre Nemcov temné. K takýmto patrí napr. Ratibor,27 k tým celkom ponemčeným napr. Weissig28 (Biela) a spotvorených je veľké množstvo, z ktorých len niektoré príklady: Uist29 (Ujezd), Lohsa30 (Lazy), Bautzen31 (Budyšín), Gerlic32 (Zhořelec) atď. Spomenul som si pri tomto odslovančení aj na Uhorsko, kde sa práve tak spotvorujú naše národné mená a také spotvorené sa kladú na tabule, napr. Bánovce33 (Bán), Ozorovce (Ozor) a na stá iných. Pamätihodné je, že sa takto používajú aj v latinskej reči, akoby tým nadobudli viac latinského rázu! Pre nás Slovanov nech je to najmä preto dôležité, že z tohoto vidno tiež, ako sa všade naša národnosť, kde je to len možné, vytiera a vykoreňuje.34
Poberajúc sa hlbšie, zazrel som na kolmom vrchu po pravom boku vypínať sa Sloupsko,35 pri ktorého výzore náruživejšie zmocnila sa bolesť môjho srdca, keď som si mimovoľne spomenul na Kollárovu znelku „Sloupsko pyšné, hrade starých Moků“ atď. Je to najbolestnejší pocit, hľadieť na skvelé zvyšky bytosti a slávy vlastného rodu; ony istotne najlepšie zavedú našu myseľ do šťastnej minulosti a s ňou striedajúcej sa poddanosti, a dajú nám tiež najživšie pocítiť stav prítomnosti.
Na ďalšej ceste, sadnúc si na voz, našiel som v ňom dvoch Slovanov, jedného menom Ján Mužík,36 mešťan budyšínsky, druhého Stanislav Krupinski, Poliak, veľkoobchodník z Odesy, ktorí sa práve z veľkonočného lipského trhu domov vracali. Tí dobrí ľudia zhovárali sa medzi sebou po slovansky, hovoriac každý vo svojom nárečí, nad čím, ako aj, že Poliaci sa už púšťajú do veľkoobchodníckej podnikavosti, pocítil som úprimnú radosť, ktorá sa u mňa ešte tým viac zväčšila, keď som pozoroval, že obaja ukazovali osobitnú náklonnosť k svojej národnosti. Hneď som sa pustil medzi nich, vysvetlil im v krátkosti vzťah, v ktorom ich kmene navzájom k sebe stoja, a potom dal som sa do obšírnejšieho porovnávania všetkých troch nárečí, pričom bolo vidno ich učenlivosť a schopnosť, lebo hneď nato celé výpovede prekladali z jedného nárečia do druhého. Potom sa hovorilo o Lužických Srboch a o hynutí ich národného jazyka, čo prítomný Lužičan s bolesťou potvrdzoval a žialil nad tým, že národná reč sa všelijakým spôsobom vykoreňuje: strkaním nemčiny do všetkých škôl, i dedinských, nevypočutím žalôb pred súdmi v srbskom jazyku atď. a konečne dodal, že on v žiadnom inom jazyku okrem svojho materinského nemôže dobre bohu slúžiť, prečo vraj ani nemecký chrám, hoci budyšínski občania obyčajne chodia do neho, nenavštevuje, lež radšej zostáva stále pri srbských službách božích. Bola prítomná ešte jedna Nemka z Lužíc, nevediaca nič zo srbčiny, ktorá začala horekovať nad bezbožnosťou srbského ľudu, ktorý vraj v Opiciach,37 hornolužickom mestečku, necháva celkom prázdny chrám, keď sa v ňom nemecké služby vykonávajú, ale hojne ho zas naplní, keď sa v srbskej reči bohu slúži. Zarazil som sa nad touto rečou a pripomenul som jej daromnosť jej rozumovania a v sebe som si pomyslel, že náš voz je malým obrazom toho, čo sa deje vo svete vo vzťahu na nás a na úsudky, ktoré sa nežičlivosťou alebo ľahkovážnosťou našich susedov stali obvyklými pred vzdelaným svetom.
Asi tri hodiny od Budyšína počul som už srbský hovor a poznal slovanské bystré a úprimné tváre, ktorých výzor naplnil ma akousi bolestnou radosťou, lebo mi zišlo na um, že azda čoskoro ich schváti chladné náručie cudziny, naťahujúce sa po nich. — Ešte toho istého dňa, v ktorý som vykročil z Drážďan, dostal som sa do Budyšína, kde som sa s doterajším súdruhom cesty Krupinským, poberajúcim sa hneď ďalej, rozlúčil a zároveň od druhého spolucestovateľa Mužíka prijal som vľúdne pozvanie na návštevu počas môjho bavenia sa v Budyšíne.
Budyšín, hlavné mesto horných saských Lužíc asi s desaťtisíc obyvateľmi, rozložené nad riečkou Sprovou (Spree), honosí sa prekrásnou polohou. Obkolesené je v malej odľahlosti vrchmi a pahorkami, ktoré na východ a polnoc dosahujú značnejšiu výšku a dosiaľ nosia slovanské mená, ako Černoboh, Prašica38 atď. Pod nimi sa slovanská národnosť ešte najčistejšie zachovala, hoci z hlavného mesta už cudzina robí na ňu nebezpečné výpady. Prvou mojou prácou bolo navštíviť tunajšieho hlavného duchovného Ondreja Lubjenského,39 horlivého Srba, ktorý tú prostosrdečnú predmluvu k Seilerovej40 srbskej mluvnici napísal. Prijal ma veľmi vľúdne a prejavoval potešenie nad tým, že aj vzdialení Slovania si všímajú lužických bratov, o ktorých mi však na moje otázky podával smutné zprávy. Tvrdil totiž, že mešťania a bohatší obyvatelia čo deň viac sa nemčia, dietky svoje k nemčine priťahujú a národný jazyk čím ďalej, tým viac uťahuje sa do dedinských chalúp, hľadajúc tu skrýšu pred nastávajúcou mu záhubou. Spomenul tiež s bolesťou, že aj mnohé dediny sa už od jeho detstva úplne ponemčili a namiesto chrámových služieb v srbskom jazyku, za jeho detstva ešte obvyklých, teraz sa všetky v nemčine vykonávajú. Všemožne som výborného muža nabádal k tomu, aby svoj srbský slovník, na ktorom už viac rokov pracoval, neomeškal čím skôr vydať, aby sa aspoň tam uchovala reč Srbov, taká dôležitá z nejedného ohľadu pre slovanský jazykospyt, a slúžila ako odkazové dedičstvo po umierajúcich lužických bratoch Slovanstvu na pamiatku a na výstrahu. Starostlivý muž prisľúbil túto schránku nám zabezpečiť, ale pod tou podmienkou, že sa mu vráti zdravie, dlhými prácami veľmi zoslabené. Upozornil ma konečne na pána dr. Klina,41 budyšínskeho mešťanostu, Srba, všemožne sa starajúceho o udržanie domácej národnosti a pre vec túto mnoho vykonavšieho, ako aj obrátil moju pozornosť na znova povstalú spoločnosť srbských mladíkov42 na tunajšom gymnáziu. Povznesený týmito potešiteľnými zprávami ponáhľal som sa k pánu Klinovi, od ktorého som bol s pravou slovanskou vrúcnosťou prijatý a zároveň uistený, že mi všemožnou pomocou prispeje k poznaniu Lužíc a najmä pamatností mesta a jeho okolia, ktorý sľub príčinlivý muž aj znamenite dodržal. Hneď nato som sa vybral do gymnázia a na svoje veľké prekvapenie našiel som tu naozaj pred niekoľkými týždňami založenú srbskú spoločnosť, skladajúcu sa z desiatich rodených Srbov, ktorá bola práve dosiahla schválenie vrchnosti. Základ tejto spoločnosti dal Ernest Šmaler,43 rodený Srb, mládenec snaživý, ktorého úsiliu sa pošťastilo už r. 1832 počas jeho pobytu na tunajšom gymnáziu utvoriť malý srbský sbor, ktorý však po jeho odchode r. 1835 zanikol, pravdepodobne že nemal samostatnejšiu hlavu a vrúcnejšieho ducha a ani pomoci vrchných sa mu nedostávalo. Oboznámenie sa Šmalera cez prázdniny r. 1838 s niekoľkými tunajšími žiakmi na gymnáziu malo za následok vzkriesenie predtým zaniknutého sboru, ktorý na opätné Šmalerovo vyzvanie vo februári tohoto roku aj vstúpil do života a bohdá, že teraz veselšie bude prekvitať. Cieľ a ústroj spoločnosti sa najlepšie ukáže z uvedenia niektorých ich hlavnejších zákonov:
Vobsanknenja
sa serske Towarstwo.

To wotpoladanje teho serskeho Towarstwa je: so by kóždy Serb swoju macžernu rycž ljepe spósnał, so ju neby sapomnił, ale ju tak derje nawuknył, so junu tym Serbam moł k wužitku a tym Sławam k cžeszi bycž.
Dokelž pak žane Towarstwo bes sakona so sdžeržecž nemóže, da smy tež my tajke wobsanknyli.
I. Kóždy, kiž k serskemu Towarstwej stupi, dyrbi bycž rodženy Serb, aby Niemz, kiž hižom nieschto serski znaje.
II. Kóždy Towarsch dyrbi kóždy mjesaz jenu sersku rycž wudžiełacž, kibali so hischežen tak daloko neje. Te Rycžje, kotrež wschitkim Towarscham teho dostojne bycž sdacža, budžeja do naschich knihow romadži pisane.
III. Ve sromadžisni nech kóždy swoje myslje we serskej rycži wupraji.
IV. So by jednota a mjer we sromadžisni była, nech so wuswoli Starschi aby Senior, kiž tež nech wodže te knihi teho Towarstwa a pische te listy tym pschecželam teho Towarstwa. Dyž Starschi khoroszje dla Towarstwo wopytacž nemóže, da nech Podstarschi (Subsenior) na jeho mjesto stupi.
V. Kóždy nech wukny tež druhu slowansku rycž, jako Cžjesku, Polsku, Serbisku, aby Russowsku.
Tute wobsanknenja s naschimi podpismi my wobtwerdžimy:44
August Mosik s Aehrenfeldu Starschi,45 Fried. Immisch Podstarschi,46 Karl Sauer,47 Michael Domaschko,48 Karl Rentsch,49 Friedrich Stillbrich,50 Karl Petaw,51 Bruno Pohlenz,52 Adolph Schulze,53 Joh. Lehmann.54
Knihovňa ich, dosiaľ síce malá, obohacuje sa príspevkami, uloženými každému členovi zákonom. Veľmi ma potešilo, že hneď na počiatku boli pre ňu obstarané mluvnice česká, poľská a ruská, z čoho jasne vidno ochotnosť menovaných mládencov.
Pán dr. Klin, ukazujúc mi pamätnosti mesta, vyviedol ma aj na prastarú vežu, ktorá sa ešte podnes „Srbskou vežou“ menuje a má ráz starovekého staviteľstva. Stojí osamote bez akéhokoľvek chrámu, je okrúhla a vo výške obkolesená operadlom, odkiaľ výhľad poskytuje očiam rozkošnú zábavu na mesto a celú okolnú krajinu. Ochotný sprievodca môj ukazoval mi z tejto výhliadky miesto budyšínskej bitky, zvedenej Napoleonom55 a spojencami, v ktorej Napoleon, prefíkane využijúc okolné vrchy, prepadol spojencov a dosiahol nad nimi úplné víťazstvo. Na jednom vrchu vidno ešte osamelý strom, zanechaný tam na pamiatku, pod ktorým Napoleon stojac robil prehliadku a velil svojim víťazným plukom.
Vybehol som aj s mladými Srbmi do skalnatej doliny neďaleko mesta, ktorou sa Sprova točí a o ktorej dosiaľ medzi ľudom veľa poviedok koluje. Do výšky sa vypínajúce strmé skaliská slúžili tu nepochybne v pohanskej dávnovekosti za nejaké svätyne, ktoré bývali práve na strašných miestach. Podnes sa ešte ukazuje miesto, na ktorom za starodávna podľa rozprávania ľudu stávala modla boha Flinca,56 uliata z rýdzeho zlata. Tento Flinc sa pokladá za buditeľa mŕtvych, pochybujem však, že by bol býval slovanským božstvom, pretože jeho meno sotva má svoj pôvod v slovančine, a nazdávam sa skôr, že neskorší vek zamenil nejaké pôvodné slovanské božstvo na Flinca. Husiti vraj túto modlu zvalili do vody a dosiaľ sa nepošťastilo vytiahnuť ju z hlbiny. Na pamiatku modly stojí na jej mieste kamenný stĺp.
Opatrený listom od pána dr. Klina na lesného v Rochlove, dedine ležiacej pod Černobohom, vybral som sa aj na tento vrch s mladými Srbmi, na ktorom vidno dosiaľ staropohanské pamiatky a o ktorom je veľa bájí u dedinského ľudu. Vrch Černoboh je od Budyšína vzdialený asi na dve hodiny, dosahuje značnú výšku a rozložený je vo dvoch ramenách, z ktorých druhé sa nazýva „Prašica“57 od slova prašiť,58 čo v srbčine znamená spytovať sa. Zanechávali sme číre srbské dediny, po ktorých moji druhovia sa ustavične púšťali do zhovoru s ľudom, ktorý, počujúc svoj prirodzený jazyk, plný dôvery rozprával sa s nami a ukazoval najvýhodnejšiu cestu. Pamätihodné je, že kto si chce dôveru získať u týchto ľudí, musí s nimi hovoriť v ich materinskej reči, ináč s akousi nedôverou pozerajú na človeka a čosi ľstivé na ňom hľadajú, čo sa dá jasne z dejín a zo zachádzania s týmto ľudom vysvetliť a čo úplne súhlasí s ľudskou prirodzenosťou. Tu sa musí hľadať príčina námietky, robenej nám od Nemcov, ktorá slovanský ľud z potuteľnosti obviňuje, ktorej vina však na protivnú stránku padá. Prečo sa ľud náš úprimne vinie k tomu, čo sa s ním v domácej reči zhovára? Pretože vidí v ňom svojho druha, usudzuje z milých hlaholov na dobré vnútorné úmysly a pritom mu ani na um nepríde predstaviť si ho v inom odeve zavinutého, než sa ukazuje. Uisťovali ma aj budyšínski nemeckí mešťania, že oni, ak majú niečo do činenia so srbským ľudom, musia sa s ním zhovárať jeho rečou, a ak ju neovládajú, obstarávajú si iného, ktorý, súc v nej zbehlý, zastupuje ich miesto. Tvrdili mi, že v srbskom jazyku objednaný tovar býva lacnejší než v nemeckom; to sú slová hodnoverných Nemcov.
Príduc do Rochlova, vstúpili sme do čistotného príbytku tamojšieho lesného, menom Lubjenského, kde pozdravili sme prítomných v národnej reči s veľkou prostosrdečnosťou a ako je to obyčaj u Slovanov, i boli sme od domácich prijatí s obratnou pohostinnosťou. Zostarnutého hospodára našli sme práve pri čítaní srbskej knihy, ktorá obsahovala chrámové kázne na celý rok. Za sprievodcu na vrch dal nám svojho syna, štíhleho mladíka krásnej postavy, ktorý prevesil ručnicu na plecia a šiel pred nami, odený v národnom kroji (v kabanke slovenskej, u Maďarov atilou zvanej), na vrch Černoboha; zdalo sa mi, pozerajúcemu na jeho zmužilú postavu, že vidím akéhosi bohatiera dávnovekosti, ktorý sa chystá na boj alebo je po vydobytí víťazstva a poberá sa obetovať na posvätné oltáre „bohowóm spasám“.59
Asi za pol hodiny sme vystúpili na končiar vrchu, kde na môj úžas zbadal som ohromné kamenné oltáre a tým ukojil som svoju dávnu túžbu. Sú tak postavené, ako ich nachádzame vo Vysvětlivkách k Slávy dcere.60 Statný náš vodca ukazoval nám aj skaly veľkej rozsiahlosti, na ktorých sa podľa podania ľudu obete zabíjali; vidno na nich vytesané srdce. Potom sme prešli na druhé rameno vrchu, spomenutú už Prašicu, kde taktiež ohromná dvojramenná skala, utvorená však nie rukou ľudskou, ale prírody, zabáva oči pútnika. Že Slovania podobne ako Gréci — naši zomrelí bratia61 — verili veštbám, o tom odstraňuje všetku pochybnosť sám názov tohoto vrchu (vlastne skaly na ňom) a s ním dosiaľ zachované podanie u ľudu. Podľa tohoto podania kňaz stával v strede skaly a vydával výroky na otázky ľudu, spytujúceho sa na svoju budúcnosť (odtiaľ prašica). Na boku skaliska je diera, o ktorej bola v ľude domnienka, že je to ucho božstva, utajujúceho sa v hlbine skaly. Tieto obetnice a skaly, ktoré by si právom nazval obeliskami a pyramídami vzdialenej slovanskej dávnovekosti, sú na poslednom pohorí Slovanstva na západ a podobne ako ich rodáci kazia sa a nivočia zubom času a všetečnou rukou. Mnohé oltáre sú už celkom zrúcané, iné iba odpoly zachované.
Veľmi nám bolo ľúto, že ďalekú a preutešenú výhliadku nám skazila hmla, práve preletujúca po Černobohu: české a sliezske vrchy boli chmárami zakryté, len na obzore po lužické stráne bolo jasnejšie, kam sme s túžbou upierali svoje zraky. Keď sme sa nakochali v týchto posvätných pamiatkach, zostúpili sme z vrchu znova do dediny, kde pohostinsky počastovaní prívetivými Srbmi ponáhľali sme sa do Budyšína. V rade pohoria, v ktorom je Černoboh, je aj vrch nazvaný Korunným vrchom,62 o ktorom je u ľudu v Lužiciach všeobecne rozšírená táto povesť. Za dávnych čias zišlo sa na ňom sedem srbských kráľov (pravdepodobne to boli len vodcovia), posadali si na sedem kameňov, teraz už hlbšie v zemi zarytých, a viedli poradu, ako by vlasť svoju z nemeckého jarma vymanili a slobodu si vydobyli. V porade bolo dohodnuté, aby proti svojmu spoločnému nepriateľovi ozbrojene vystúpili, čo sa aj stalo. V zvedenej bitke všetci prišli o život a spolu s inými, ktorí padli v boji, boli aj so svojimi korunami pochovaní pod tými kameňmi, na ktorých za živa sedeli a rokovali o vymanení otcovského kraja z jarma. U ľudu je tento vrch ešte podnes v osobitnej úcte.
Keďže do času môjho pobytu v Budyšíne padla aj nedeľa, navštívil som kostol evanjelický i katolícky, kde sa služby božie konajú v srbskom jazyku. Oba chrámy boli plné, hoci počasie bolo pošmúrne a daždivé, a v oboch bolo vidno veľkú pozornosť a nábožnosť, z čoho som sa úprimne tešil, uzatvárajúc z toho na bohabojnosť nášho ľudu. Tu som mal tiež príležitosť pozerať po zhromaždenom zástupe. Mužskí sú zväčša urastenej postavy a mocného tela, ženy taktiež krásneho vzrastu, očú — ako vôbec u Slovanov — bystrých a prenikavých, sviežich líc, tváre okrúhlej. Biela pleť bola odiata zväčša ešte v národnom kroji, ktorý sa neveľmi líši od obleku našich driečnych Sloveniek. Biela farba je u nich znamením smútku, čo má byť aj u Poliakov vo Veľkopoľsku63 a vari aj inde.
V chráme zhromaždení ľudia boli obyvatelia z okolitých dedín a budyšínskeho predmestia, lebo, žiaľbohu, vnútrajšok mesta zaujali už cudzinci. Tak sa to s nami Slovanmi stáva, že od cezpoľných bývame z našich hlavných miest vytláčaní nielen v tých krajoch, kde je cudzina blízka a kde sa už veľmi rozmohla, ale aj v číroslovanských. Príklady sú jasné. Uvediem napr. na Slovensku len Trnavu a Bystricu, na Morave Brno, v Poľsku Krakov atď. Vyznať musíme, že sa to našou vinou stáva a prvý krok k polepšeniu je vyznanie svojich hriechov. Najhlavnejšia príčina toho je, že my predtým málo alebo vôbec sme nedbali o priemysel a obchod, ale skôr, vyhýbajúc sa každému podnikaniu, ponechávali sme to cudzincom, radujúcim sa z takej koristi. Hlavným povolaním miest musí byť priemysel — v širokom zmysle slova — ako zas mestečiek a dedín orba, pretože v mestách je sústredenie ľudu a z toho vyplývajúce mnohé a rozličné potreby, spojenie s cudzími zemami atď., čo všetko budí a rozvetvuje priemysel a obchod. Keďže sme sa my nevynasnažovali zadosťučiniť tomuto všetkému z akejsi nechuti alebo zo záľuby v pokoji, museli sme, pravdaže, postúpiť miesto iným, ktorí sa toho chopili a zabrali do svojej moci pramene národného bohatstva. Odtiaľto sa však vyhrnuli na nás nespočetné pohromy, ktoré teraz svojou vinou trpko zakusujeme. Domáci ľud chudobnel, hoci medzitým sa v mestách bohatstvo kopilo, a keď časom orba a tých niekoľko nepatrnejších remesiel, ktorým sa oddal, nepostačovalo na dostatočné zaokrytie rodinných potrieb, stále väčšmi upadal, až konečne jeho veľká časť bola odkázaná na holé nádenníctvo — biedny to prameň výživy. Hlavne pre túto príčinu nájdeš v mestách po slovanských krajoch tisíce nádenníkov z nášho ľudu slúžiť za chatrnú mzdu inoplemencom, ktorí sa u nás osadili, hoci veľká jeho časť pri predvídavosti a hneď sprvoti zavedenom lepšom národnom hospodárstve mohla byť sama podnikateľmi. Úpadok domácich a zbohatnutie cudzích v našom strede malo zas záhubné následky pre náš duševný život. Medzitým čo v hlavných mestách zakladali sa ústavy všakového druhu, slúžiace na vzdelanie ľudského ducha, museli sa domáci obyvatelia po mestečkách a dedinách uspokojiť alebo chatrnými ústavmi tohoto druhu, alebo, nemajúc na to dostatočné náklady, zostávali celkom bez akéhokoľvek vyučovania. Ak sa našli poniektorí, čo túžili po nadobudnutí vyšších známostí, boli prinútení odchádzať do miest, kde však pod nadvládou cudziny alebo spoly, niekedy aj celkom stali sa cudzincami, alebo nedosiahli žiadaného úžitku. Cudzina si zabezpečovala mravnú prevahu nad domácnosťou, čím sa stalo, že úrady, hodnosti jej do rúk padali a tejto údelom bolo chladné pohŕdanie. Hlavné mestá stali sa podobné rytierskym hradom v stredoveku, z ktorých sa útoky robili na okolie, len s tým rozdielom, že cieľom týchto výpadov bola hmotná korisť a tamtých duševná. Ak sa aj zjavili ušľachtilí mužovia, ktorí sa snažili domáci jazyk vzdelávať a osvetu medzi domácim ľudom šíriť, čoskoro museli od svojho diela upustiť, lebo nenašli potrebnú podporu a pre svoje počínanie boli znevážení. Takouto reťazou je toto všetko spojené a zviazané: ak teda chceme posledné, musíme chcieť aj prvé, a všemožne sa zasadiť o jeho vydobytie. Preto si zasluhuje nevýslovné uznanie a vďačnosť počínanie spanilomyseľného a snaživého dr. Amerlinga64 v Prahe, ktorý s povolením milostivej vlády v nedeľných hodinách verejne na univerzite známosť lučby a techniky, nakoľko tieto vedy vôbec súvisia s priemyslom, prednáša v českom jazyku a tým dáva českému ľudu príležitosť obrátiť pozornosť na zdokonalenie jeho priemyselných výrobkov, čo je v dnešnom čase hlavnou podmienkou úspešného odbytu a v jeho dôsledku podmienkou vzrastu domáceho majetku. Ostatne nech si nik nemyslí, že naše nehody pripisujem jedine a výlučne spomenutej príčine, keď jej vlastne vykazujem iba hlavné miesto medzi tými okolnosťami, ktoré sa ťažko zavalili na našu domácnosť.
Skôr než som opustil Budyšín, objednal som si niektoré knihy, týkajúce sa lužického Slovanstva, a bol som tiež obdarovaný od pána dr. Klina65 niektorými tlačenými srbskými kázňami, svadobnými veršami a jeho nemeckou rečou, povedanou dňa 28. júna 1836 na zhromaždení prírodospytcov v Budyšíne, ktorá je zvlášť pamätihodná. Hádam málokto povedal takú holú pravdu protivnej stránke do očú, ako to urobil pán Klin vo svojej reči, v ktorej pojednáva o Lužických Srboch. Keď vo všeobecnosti povedal o Slovanoch podľa Šafárikovho diela „Geschichte der slawischen Sprache und Literatur“ a uviedol aj od slova do slova Herderovo66 svedectvo, kde sa Nemcom vyčíta nespravodlivé zaobchádzanie so Slovanmi, obracia sa pôvodca k Lužickým Srbom, o ktorých pojednáva obšírnejšie, ich dobré vlastnosti, ako nábožnosť, pracovitosť, lásku k svojej reči, úprimnosť, udatnosť skvele opisuje a napokon dokazuje, že Lužickí Srbi sú najjasnejšou perlou v saskej korune. Podľa dr. Klina počet Srbov v horných Lužiciach pod saskou vládou obnáša vraj 50.000 duší, v inej časti tých istých a v dolných Lužiciach, patriacich k Prusku, 30.000, dovedna teda všetkých je 80.000 ľudí. Ako dôkaz udatnosti nezabudol pán pôvodca uviesť príslovie Francúzov o Srboch z posledných vojen, od ktorých boli títo pre svoju zmužilosť vo všetkých bitkách vyznačení menom „les bouchers Saxons“.67 — K dielkam, tu zakúpeným, patria: Seilerova68 srbská mluvnica s názvom „Kurzgefasste Grammatik der Sorben-wendischen Sprache nach dem Budissiner Dialekte v. Andreas Seiler, Budissin bei Weller 1830“69 a Gräveho70 lužické rozprávky s názvom „Volkssagen und volksthümliche Denkmale der Lausitz v. Heinrich Gottlob Gräve, Bautzen 1839, Verlag v. Reichel“,71 z ktorých dosial len prvý zväzoček vyšiel na svetlo. O oboch zamýšľam radšej inokedy na príhodnejšom mieste podať podrobnejšiu zprávu. Požiadal som tiež kníhkupca, aby niekoľko výtlačkov zo Seilerovej mluvnice poslal do Čiech, na Moravu a Slovensko, aby takto naši krajania mali príležitosť bližšie sa zoznámiť s jazykom pobratimov.
Po viacdennom pobyte v Budyšíne ponáhľal som sa do Zhorjelca, kam som aj došiel ešte v ten istý deň, ako som sa rozlúčil s Budyšínom. Zhorjelc (Görlitz), nad riečkou Sprovou72 rozložené mesto, má asi 12.000 obyvateľov a rovnako ako Budyšín vyniká utešenou polohou. České a sliezske vrchy, ktoré možno z okolia mesta jasne vidieť, poskytujú očiam príjemnú zábavu; samo mesto patrí už k horným pruským Lužiciam. Nemálo ma zarazilo, keď som sa v ňom ocitol a ani slovíčka srbského som nepočul; hlucho je už tu a po celom rozprestretom okolí vôkol neho pre zvuky slovanské, čoho najväčšiu vinu treba pripísať blízkemu susedstvu Sliezska, odkiaľ, ako aj zo samého mesta, cudzina sa čím ďalej, tým viac rozširuje. Navštívil som v meste pána Haupta,73 hlavného kňaza tunajšej evanjelickej cirkvi, tajomníka Hornolužickej učenej spoločnosti, ktorý ma na odovzdaný odporúčajúci list pána dr. Klina s veľkou vľúdnosťou prijal. Zaviedol ma láskavo do veľkej budovy, ktorá je majetkom spomenutej spoločnosti, kde sme dlhšiu chvíľu pobudli, prezerajúc si sieň, v ktorej sa konávajú zhromaždenia spoločnosti, jej bohatú knižnicu, zbierku rozličných prírodnín a konečne aj starožitností. V prírodnej zbierke najmä veľký vampír a lebky všelijakých ázijských národov obrátili na seba moju pozornosť a v zbierke starožitností zaujímali ma hlavne: starobylý prsteň s rytinou leva, o ktorom sa nevie, komu sa má vlastne pripísať; bôžik s rožkami, pravdepodobne modla Flincova; mnohé urny, malé i veľké; z panciera pre ženštiny zvinuté pružné drôty, slúžiace na ochranu jej pŕs, čo je jasným svedectvom o bohatierskej cnosti našej krásnej pleti, ktorá sa v starovekosti skvele prejavovala a ešte aj do dnešných čias sa zachovala, ako máme o tom jasné dôkazy. Náhodou som sa v knižnici stretol aj s mojou krajankou, nedávno sem starostlivosťou pána Kuzmányho prišlou Hronkou,74 čo ma veľmi potešilo, vidiac v nej dokazovateľa našej slovenskej národnosti pred tunajším svetom; moja radosť sa však zrazu prerušila, keď mi zišla na um nemilá povesť, ktorá sa dotkla ešte v Prahe môjho ucha, že totiž naša Hronka pri budúcom pôrode hodlá umrieť. Nebudem sa tu púšťať do vypočítavania príčin a nepríjemných okolností, ktoré našej Hronke, s takou veľkou radosťou od úprimných duší na Slovensku prijatej, život ukrátili, poviem len radšej, že jej rýchly pád nepríjemne sa dotýka nášho národného života a verejnej mienky o nás a zlé svedectvo o nás vydáva. Kto by jej redaktorovi, pánu Kuzmánymu, ochotnosť upieral, počínal by si nespravodlivo alebo by prejavil neznalosť o jeho snaživom duchu; no náš horlivý vlastenec nemal veru tak rýchlo odstúpiť od svojho podniku, lež mal, povstanúc odvážne proti všetkým prekážkam a urobiac niektoré zmeny v nej, pokračovať ďalej v jej vydávaní.
Večer som sa bavil u pána Haupta, kde na žiadosť domácich, ktorí chceli niektorú slovenskú pieseň počuť, proti všetkým dôkazom o mojom neumeleckom speváctve zaspieval som dumu o našej svätej Nitre75 a prekladal som ju do nemčiny, ktorej obsah dosiahol veľkú obľubu. Vskutku, prekrásna je to pieseň, dojímajúca vrelejšiu dušu tak, ako nezábudka na vzdialenú starovekosť, ktorú museli zakúsiť naši otcovia. — Medzi inými rečami ponosoval sa pán Haupt na Lužických Srbov, že ani po opätovnej výzve učenej spoločnosti nemajú sa veľmi k zobraniu domácich spevov, no zároveň mi tiež ukazoval už hojnú zásobu tých piesní, ktoré sa usilovnejším rukám pošťastilo dovedna zozbierať a vytrhnúť vari skorej zábude. Učená spoločnosť určila na hojnejšie zbierky odmeny a tieto spevy sa budú pod vedením jej tajomníka, pána Haupta, jej nákladom na svetlo vydávať spolu aj s nápevmi a nemeckým prekladom, a to, ako ma pán Haupt uistil, v dosť krátkom čase. Máme nádej, že Slovanstvo hojnejším odoberaním tohoto pre nás dôležitého diela prejaví svoje uznanie učenej spoločnosti, ktorá sa s takou ochotou ujala našich spevov, čomu sa úprimne tešíme. Ostatne začul som v Lužiciach, že okrem toho spomenutý už mladík Ernest Šmaler a iný rovnako snaživý Markus76 zamýšľajú vydať lužické spevy, a to tamten hornolužické a tento dolnolužické, ktorým želáme hojný odbyt. — Taktiež sa pán Haupt ponosoval na neistý a kolísavý pravopis Lužických Srbov,77 pričom tiež pripomenul, že raz sa kňazi v dolných Lužiciach zhromaždili vo veci ustálenia svojej dobropísomnosti, ale na ničom pevnom sa nedohodli a rozišli sa vraj bez výsledku. Smutná vec, že malá hŕstka sa nechce alebo nevie zjednotiť na jednom pravopise: ktože tu nezbadá tú u Slovanov z pokolenia na pokolenie prechádzajúcu nesvornosť a rozdrobenie? Taký malý počet už na prahu záhuby, a predsa si nepodajú svorne ruky, aby, zlúčiac sa do užšieho spolku, mohli odolať hroziacemu im zahynutiu! Veľa by sa o tom dalo povedať, ale ponechávame túto látku radšej na príhodnejšie miesto.
Na druhý deň pozeral som pamätnosti mesta, ku ktorým patrí najmä nádherný chrám sv. Petra a Pavla, najkrajší zo všetkých evanjelických chrámov, aké som kedy videl, s vysokým klenutím a mnohými korintskými stĺpmi, na ňom zvony ohromnej veľkosti, a vo vnútri mesta Kristov hrob na spôsob jeruzalemského, urobený umelcom Emmerichom.78 Umelec sám dva razy navštívil Jeruzalem, aby ho mohol dokonale vyhotoviť.
Po prezretí pamätností mesta ponáhľal som sa ďalej, poberajúc sa hornými pruskými Lužicami. Na svojej ceste som sa najprv zastavil v dedine Königshain, pri ktorej na kopci vidno celé rady starodávnych kamenných oltárov, kvôli ktorým som vlastne odbočil z priamejšej cesty. Počasie bolo stále pošmúrne, ale s mojím príchodom do dediny začalo sa jasniť a zrazu sa tak vyjasnilo, že na ďalekom obzore vypínajúce sa české a sliezske vrchy krásne vystúpili z hmly pred mojimi očima, pobiehajúcimi po tých stranách s upiatou túžobnosťou. Aký to pocit, keď sa človeku, baviacemu sa dlhší čas v cudzine, podarí uvidieť aspoň temená končín, v ktorých je jeho milá rodina! Posielajúc k nim vrúcne pozdravenia jedno za druhým, zastavil som sa dlhšiu chvíľu na pomníkoch starovekosti, prinesúc zároveň obeť zrosených očú ceste nášho rodu na posvätných oltároch, na ktorých hádam už dávno nevzplanula taká vrúcna obeta. Na okolitých nivách ešte iba vtedy precitla rozkošná jar, ktorej počiatok som pokladal za dobrú odpoveď, vyrieknutú na moju otázku, zovretú v hlbinách božstvom aj nad nami bdiacim.
Večer, prejdúc pásmo Nemcami osadené, dostal som sa zas do srbských osád, z ktorých v Kome (Kolmen) nocoval som u pána Łahodu,79 tamojšieho farára, horlivého Srba. Za svojich štúdií na lipskej univerzite bol pán Łahoda členom tamojšej srbskej spoločnosti a zároveň aj spolupracovníkom „Srbskej nowiny“,80 ktorá v rukopise kolovala medzi priateľmi srbčiny. Obsahuje, ako som poznal, keď som ju dostal v Lipsku do rúk, piesne, poviedky a krátke dejepisné pojednania o rozličných veciach. Kiežby aj nástupcovia boli použili tento spôsob, keď na ten čas iného nebolo, na udržiavanie lásky k materčine medzi kazateľmi v Lužiciach; tento chválitebný podnik však pred niekoľkými rokmi zahynul.
U pána Łahodu našiel som jedného čakateľa bohoslovia, rodeného Nemca, ktorý sa od nášho vlastenca, výborného znalca srbčiny, učí po srbsky, a to podľa vlastného osvedčenia iba z lásky k slovančine, čoho dôkazom boli veľké pokroky urobené od pol roka. Má úmysel zoznámiť sa aj s inými slovanskými jazykmi, na ktorých prednosti uzatvára zo srbského nárečia, v ktorom — ako vhodne poznamenal — všetko nežné, jemné dá sa oveľa lepšie vyjadriť ako v nemčine. Pozde večer, keď pán Łahoda postrádal domácu čeľaď, dostal odpoveď, že vyšla do lesov „khadojty“81 páliť, ktorým slovom Lužičania označujú čarodejnice. Bolo práve ostatného apríla, v ktorý deň sa po celých Lužiciach vykonáva tento obrad, pozostalý, ako sa nazdávam, z dávnovekého slovanského pohanstva. Kopce, háje a lesíky boli ožiarené zapálenými ohňami, ktoré v nočnej tme poskytovali príjemné divadlo. Pôvod slova „khadojty“ mi je neznámy, no nazdávam sa, že počiatočné „kh“, Lužičanmi vyslovované s istým prídychom, vzniklo z „ch“, čo jasne vidno na iných príkladoch, ako „khorasz“82 z „chorý“. Obdarovaný od pána Łahodu ním vydanou knižkou „Raniše a wečorne modlitwy jako tejž pši wosebnych časach a składnosciach (príležitostiach) s njekotrymi domjacymi rospomnečami wot Jana Łahody“,83 ponáhľal som sa s ránom mája ďalej, zanechávajúc za sebou číre srbské osady. Pamätihodné je, že nikde v nemeckých krajoch nenašiel som včelárstvo, no naproti tomu sady srbských osád sa hmýrili včelami, vôkol ktorých bolo vidieť mnohé lipy; je to vlastné, od otcov nám odkázané dedičstvo. Škodlivá obyčaj udržiavať cintoríny pri chrámoch, ležiacich v osadách, zachováva sa ešte dosiaľ skoro v celých srbských Lužiciach, čo by mala prekaziť múdra vláda. Na ďalšej ceste stretol som vojaka, dozerajúceho na poriadok v kraji, ktorý kedysi slúžil v samom vojsku; prihovoril sa mi a pýtal sa ma na moju vlasť; a keď počul, že som Slovanom z Uhorska, hneď obsypal Slovanov chválami. Páčila sa mu štíhla a udatná postava Slovanov, vravel, že najväčšia časť pruského vojska pozostáva zo Srbov a Poliakov z Poznaňska, ktorým vraj nič iné nechýba, iba istá vybrúsenosť a vonkajšia vzdelanosť, ktoré keď dosiahnu, stávajú sa najvýbornejšími vojakmi. Dal som mu za pravdu, presvedčiac sa o tom už dávnejšie z vlastnej skúsenosti. — Čo by mohlo byť z nášho ľudu, keby mal také vyučovanie v materinskej reči, aké nachádzame u našich susedov? Mimovoľne mi zišla na um Kollárova znelka „Všecko máme, věřte, moji drazí“84 atď.
Popoludní som sa dostal do Łazov, ktoré sa u Nemcov volajú Lohsa,85 kam ma niesla veľká dychtivosť, veď som sa tešil, že tam nájdem pána Seilera, pôvodcu už spomenutej srbskej mluvnice, muža z vlasteneckých plánov po Lužiciach na slovo vzatého. Našiel som ho a srdečne pozdravil, načo som bol od neho, keď poznal cieľ mojej cesty, rovnako s úprimnosťou, prirodzenou Slovanom, uvítaný a prijatý. Na moju veľkú radosť ukázal mi pán Seiler v rukopise srbské čítanie, budúci to dodatok k svojej mluvnici, ako aj prípravy k obšírnemu srbskému slovníku a početnú zbierku lužických piesní. Všemožne som pobádal snaživého vlastenca k tomu, aby venoval bedlivú starostlivosť najmä rýchlejšiemu vydaniu slovníka ako diela, najviac potrebného aj pre Srbov aj pre iných Slovanov, čo pán Seiler aj sľúbil, chcejúc však najprv rokovať v tejto veci s pánom Lubjenským, ktorý už viac rokov pracuje na podobnom slovníku. Ohľadne srbského pravopisu som sa tiež utiekal k nášmu vlastencovi, žiadajúc ho, aby obracal pozornosť na zjednotenie sa v istom spôsobe a na jeho poslovančenie, o čom mi on ukázal dôkazy už vo svojich spisoch, v ktorých začal písať podľa českého spôsobu. Medzi iným pán Seiler spomenul, že za svojich štúdií na lipskej univerzite si bol pevne predsavzal prednášať verejne na tejto vysokej škole slovanské jazyky, ale od svojho predsavzatia musel upustiť, pretože nenašli sa prostriedky na upevnenie takéhoto podniku.
V tej istej dedine navštívil som aj rodičov spomenutého už Šmalera, kde slovanská prívetivosť má tiež svoj domov. Jeho otec, učiteľ tamojšej školy, rozprával mi, ako násilne bol nútený úplne zaviesť nemeckú reč vo svojej škole, čomu však rozumovými dôvodmi odporoval tak dlho, až konečne bolo povolené prednášať náboženstvo v domácej reči, ale všetko ostatné bolo prikázané vyučovať v nemeckom jazyku.
Rozlúčiac sa s vernými a udatnými potomkami dávnych Srbov, zamieril som katolíckymi Lužicami, ako sa tam volajú, ku Kamjencu,86 mestečku patriacemu pod saskú vládu. Na ceste som sa zastavil v kláštore, chcejúc tu navštíviť duchovného Alberta,87 rodeného Čecha, o ktorom mi bolo povedané, že horúcou láskou plápolá k našej národnosti a výborne ovláda všetky hlavné slovanské nárečia; no usilovný vlastenec k môjmu zármutku bol pred niekoľkými mesiacmi skonal náhlou smrťou. Po katolíckych Lužiciach počuť oveľa menej nemčiny než po luteránskych, a ak kde počuť, je to viac takzvané lámanie než skutočné hovorenie. Keď som stretol zo školy idúce dietky v protestantských osadách, vždy som bol nemeckým dobrým dňom pozdravený, no naproti tomu po katolíckych dedinách ma srbský „dobrý deň“ vítal. Zarazilo ma tiež, keď som dietkam, ktoré ma po nemecky pozdravili, odpovedal po srbsky, že tieto pozerali na mňa s akýmsi obdivovaním, súc prekvapené, ako sa nazdávam, neobyčajnosťou mojej odpovede, ktorú nečakali z úst človeka v klobúku a po celom tele čiernym šatom odetého. Z toho dá sa uzatvárať na ich výchovu a na ustavične väčšie stesňovanie domácej reči v chalupách dedinčanov.
Ako dôkaz striedmosti a počestnosti srbského ľudu po Lužiciach uvádzam tu nasledujúcu udalosť. Práve za mojej cesty do Kamjenca bola veľká horúčosť, ktorá mi bola tým obťažnejšia, že som musel so sebou vliecť plášť, ktorý mi bol predtým v chladných dňoch potrebný, a balík nakúpených a darovaných kníh. Náhodou som stretol pocestného Srba, ktorého — ako som videl — nič neťažilo, i nezameškal som ho osloviť, aby prebral moje veci a poľahčil mi, horúčosťou unavenému, na čo sa on ochotným ukázal. Môj súdruh šiel so mnou až do Kamjenca, hoci jeho cesta nesmerovala do mesta; putovali sme spolu niekoľko hodín. Keď sme navečer došli do mesta, zaplatil som mu niekoľko grošov za jeho ochotnú službu, ale on keď pozrel na peniaze, chcel mi z nich polovicu vrátiť so slovami „jara wele ste mi dali“,88 z ktorých ja však nielen že som neprijal, ale pohnutý nezištnosťou a počestnosťou muža, chcel som ho ešte viac obdarovať, čomu sa však on celkom na odpor postavil. Po odeve poznal som v ňom úbohého muža, a jednako jeho chudoba nepohla ho k lakomosti alebo k prijatiu väčšej mzdy, než si spravodlivo zaslúžil. U nás majú ešte tieto cnosti svoj domov a sú tu akoby v útočišti, vyhnané od iných a slúžiace k posmechu tým, čo nás osočujú. Ale skrývajte sa v krajinách ľudu nášho, vy okrasy ľudstva: u nás hádam uchováte sa k lepším časom!
Na prahu mestečka Kamjenca rozlúčil som sa s Lužicami a srbským hovorom, lebo v mestečku je už číra nemčina. Tu som chcel navštíviť pána Gräveho, vydavateľa lužických poviedok a bájí, no nenašiel som ho doma. Zostal som tu cez noc a na druhý deň ocitol som sa v Drážďanoch, prejdúc dostavníkom pohorie venčiace Lužice.
V Drážďanoch boli už vedecké zbierky otvorené, medzi ktorými ma osobitne zaujímala zbierka starobylostí a obrazáreň. Tu po prezretí umeleckých kusov školy talianskej, holandskej atď. vstúpil som aj do siene, ktorá sa honosí umeleckými dielami českej školy, čo mi radostne pripomenulo slovanské umelectvo, ktorého dôkazy, skvejúce sa v rade toľkých vznešených majstrovských kusov, pozoroval som s vnútornou pýchou. Pobaviac sa v príjemnom meste viac dní, zaletel som nato parovozom do Lipska, kde sme sa na spiatočnej ceste ocitli za tri hodiny. V Lipsku som poznal pána Ernesta Wanaka,89 terajšieho seniora tunajšej srbskej spoločnosti, horlivého Srba, ktorý snaživo stará sa o udržanie a zvelebenie tohoto zdedeného ústavu. Hlavným cieľom spoločnosti je: znamenitých a v srbskej reči zbehlých kazateľov vychovať pre Lužice, na čo sa týždenne koná jedno zasadnutie, na ktorom sa najmä kázne pôvodne od členov vypracované čítajú a pretriasajú, no medzitým horlivejší prinášajú aj iné práce, ako o príčinách úpadku srbskej reči v Lužiciach, o prostriedkoch na jej udržanie a rozšírenie, dávnoveké báje atď. Spoločnosť má aj svoju pokladnicu a tiež knižnicu, v ktorej Slovan nájde hojné pomôcky pre učenie sa slovanským nárečiam. S veľkou radosťou som počul od pána Wanaka, že niektorí horlivejší členovia, a najmä Krušwic,90 pripravujú k nemecko-srbskému slovníku zbierky, ktoré sa ukladajú v knižnici. Lepšie by bolo vari zapodievať sa zbierkami k srbsko-nemeckému slovníku, ktoré by znamenite mohli poslúžiť na obohatenie toho, na ktorom pracuje pán Lubjenski a pán Seiler. — Počet členov spoločnosti je malý, lebo na univerzite je málo Lužických Srbov. S túžobným želaním vzrastu pre tento malý, ale pre opustené Lužice dôležitý ústav opustil som Lipsko.
Lužice! Videl som rodákov, videl posvätné pamiatky vaše! Tieto sa rúcajú a oni rednú, s každým dňom sa blížia k západu! Vzmužte sa! Učte sa z príkladu vyhynulých pobratancov,91 že aj vám nastáva podobný osud, ak sa celou dušou neujmete dedičstva, odkázaného vám otcami a zomrelými bratmi. Chráňte poklady národné a prechovajte ich k lepšej budúcnosti!

Zásluhy Slovanov o európsku civilizáciu
1
V najnovších časoch snažili sa mnohí dokazovať, že Slovania nikdy neboli podstatnými stvárňovateľmi duchovného života Európy a Slovanstvo nijakým faktorom európskej moci a človečenstva, ale že tieto vlastnosti so všetkými svojimi zásluhami a so všetkou svojou cťou pripadajú jedine románskym a germánskym národom, ku ktorým sa Slovania iba ako jednoduchá vedľajšia časť boli pridružili. Že táto a podobné výpovede sú bez akejkoľvek podstaty, je, tuším, vec nanajvýš jasná každému, kto okom nestranným beh európskeho dejepisu sledoval, lebo tu skutočnosť hovorí nad všetky výpovede, ktoré my, spoliehajúc sa na historické udalosti, smelo nazývame jednoduchými výmyslami. Cieľom a úmyslom tohoto nášho článku je v najväčšej stručnosti vyzdvihnúť skutočné, sem patriace udalosti, aby sme takto mohli posúdiť, akú úlohu Slovania dosiaľ v živote európskom zastávali.
K založeniu európskej civilizácie a k jej upevneniu medzi národmi európskymi bolo nevyhnutne treba nielen duševných, ale aj fyzických síl, a to najmä v tom čase, keď jej najväčšmi zánik hrozil. Keďže k jej základu a uchovaniu Západ podával jej tamtie sily, bol to zas Východ, ktorý jej tieto, totiž fyzické poskytoval. Európa a Ázia podľa rozdielnej akosti svojich národov a najmä podľa navzájom odlišného náboženského smeru, ktorý týmto obom svetadielom najviac síl a energie poskytoval, dostali sa medzi sebou do boja, ktorý sa musel rozhodnúť nie rozumným uzmierením, ale zbraňou. Akoby v tušení blízko hroziaceho nebezpečenstva usiloval sa Západ nepriateľský živel udusiť na jeho vlastnej pôde, a tu je pôvod križiackych výprav2 do Ázie. Podarilo sa síce opatovanému úsiliu križiakov tento nepriaznivý živel na krátky čas na uzde držať a ríšu jeruzalemskú založiť, ale panstvo to nemalo trvanie, čoskoro zaniklo a nepriateľ Európy povstal silnejšie než predtým, posilnený vedomím vlastných síl. Po premožení západnej moci na ázijskej pôde neuspokojil sa už islam, večne nepriateľský kresťanstvu, so svojou dosiaľ nadobudnutou pôdou, hnal sa dopredu a robil to isté, čo konal predtým Západ proti islamu: prešiel totiž do Európy vyhubiť kresťanstvo tiež na jeho vlastnej pôde. Turci založili si v Európe pevné sídlo a strojili sa ďalej do nej rozšíriť svoju vládu. Odvtedy poznali aj Slovania svoje poslanie, totiž pučiacou civilizáciou kresťanského Západu slúžiť ako múr proti návalu východného barbarstva, a až posiaľ skoro bojujú bez ustania krvavé boje s úhlavným nepriateľom kresťanstva. Srbi, slávna haluz kmeňa slovanských Ilýrov, boli prví, ktorí sa s ním dostali do zápasov a keď mu už boli uštedrili hlboké rany, až po dlhom hrdinskom odpore podľahli jeho presile r. 1389 na Kosovom poli.3 Ríša rímskovýchodná,4 zúžená až na hlavné mesto svoje, stala sa korisťou víťazov mohamedánskych, ktorí si tým urobili voľné pole pre svoje plienivé a podmaňujúce výpravy proti kresťanstvu. A tu práve sú to Slovania, ktorí sa im neohrozene postavili na odpor a v dlhoročných vojnách proti fanatickým hordám svoju existenciu na obranu európskej slobody a kresťanstva nasadili. Mnoho ráz sa bratsky striedali v tejto tak vysiľujúcej, ale tým záslužnejšej hrdinskej službe, a tu vidíme, že v rozličných dobách sa slovanské národy rad-radom stavajú úhlavnému nepriateľovi na odpor; k nim sa pridružili Maďari, ktorí v tomto prípade môžu sa ich spojencami nazývať. Mocný Soliman I.5 bol celému kresťanstvu záhubu prisahal, no jeho pýcha bola ťažko strestaná slovanským Leonidom6 Šubićom Zrínskym a jeho chorvátskym hrdinstvom; nespočetné pluky tureckých surovcov našli v priekopách sigetskej pevnosti svoj nečakaný hrob. Amurat7 vnikol takmer až do srdca Európy: obľahol Viedeň. Vyhladované mesto nemôže sa už ďalej držať a keby sa zrazu bol turecký vodca zmocnil cisárskeho hlavného mesta, vrhol by sa so svojimi rozbesnenými plukmi na nesvorné a vysilené Nemecko. Kto si môže všetky tie ukrutnosti predstaviť, tie hrôzostrašné scény opísať, ktoré by tu boli nasledovali? Násilne by sa bol islam po nemeckých krajinách rozširoval, dôstojné chrámy vo Viedni, Kolíne a Štrasburgu boli by sa na mešity premenili, na cimburí starodávnych ríšskych miest Cách (Aachen) a Frankobrodu,8 z ktorých kedysi nemeckí cisári potomkom svetovládnych Rimanov zákony diktúvali, boli by pyšní Osmani9 polmesiac a konský chvost zastokli a veže, z ktorých vznešený ľudský duch, pátrajúc po nekonečných hviezdnych dráhach, božiu všemocnosť obdivoval, boli by sa na minarety10 premenili, z ktorých melancholické volanie veriacich moslimov na modlitbu zvoláva, a národ nemecký by sa bol poslušne obracal tvárou k Mekke,11 Alaha12 a jeho veľkého proroka vzývajúc. Bolo by bývalo po vzdelanosti nemeckej, bolo by bývalo po nemeckej filozofii, státisíce by boli v okovách smrť našli, ďaleko od vlasti, tam v ázijskej zemi alebo afrických piesočinách boli by zahrabaní bývali, alebo by ako janičiari v hanebnom boji proti viere a slobode európskej boli padli, sprevádzaní kliatbou svojich neznámych príbuzných. Ale ktože by obrazy tieto dokresľoval? Európa dobre cítila osudné to okamženie a všetko sa chvelo v úzkostlivom očakávaní zprávy o páde Viedne. Tu sa zjavil sťa anjel spásy rytiersky kráľ a hrdina Ján Sobieski13 so svojimi 40.000 Poliakmi, rozprášil nesmierny voj mohamedánskych ničiteľov ľudstva — a Európa je oslobodená.
Maďari, vedení hrdinským Jánom Hunyadim,14 úspešne s Turkami bojovali. Jeho synovi, slávnej nad Uhorskom hviezde, Matejovi Korvínovi, neviedlo sa horšie pri bojoch s nimi, pričom mu Slovania ochotne prispievali na pomoc. Šťastne vyvolený vodca Pavol Brankovič15 (kňaz, z čoho kinisi16 vzniklo) a víťazná čierna légia17 najskvelejšie víťazstvo nad Turkami dobyli; tamten bol Srb a táto pozostávala z Čechov a tatranských Slovanov,18 ktorým predvídavý kráľ za ich chrabrosť zvlášť bol naklonený.
V najnovších časoch vyznamenali sa Rusi vo vojnách s Turkami; ich víťazoslávne pluky prekročili Balkán, vnikli do Adrianopolu19 a spojení s Angličanmi uštedrili tureckej moci a islamu takú hlbokú ranu, že sa im už akosi nedarí vystrábiť sa z nej. Výsledkom tejto, pre Turkov takej osudnej katastrofy bolo oslobodenie niekoľkých kresťanských národov z hanebného jarma mohamedánskeho, pod ktorým dosť hanebne pre meno kresťanské boli po dlhé storočia úpeli, nie súc schopní pre svoju malú moc v porovnaní s Turkami toto jarmo vlastnými silami striasť.
Ešte za križiackych výprav vyrojila sa zrazu v Strednej Európe mongolská horda, ktorá strašným Džingischánom20 vyslaná na vyplienenie a podmanenie Európy presahovala počtom pol milióna. Popri svojom povolaní vybíjala a vraždila všetko, na čo prišla, nič neušlo ostrému meču a krvožízni divodivých Aziatov. Uhrovia sa odvážili postaviť sa strašným barbarom na odpor, ale ich stotisícové vojsko, ktoré sám kráľ Bela IV. viedol, bolo na rieke Šajave úplne zničené, takže sám kráľ horko-ťažko ujsť a do Tatier sa utiahnuť mohol. A teraz sa takmer rozliala tá všetko hrdúsiaca a ničiaca horda po celej zemi, ktorej vtedajšiu biedu nijaké pero nie je schopné celkom opísať. Zôkol-vôkol všetko spustošené, zrúcané; zboreniská vyničených miest a dedín, krvou ľudskou postriekané — to bolo divadlo, ktoré vtedy Uhorsko očiam predstavovalo. Takto osmelený Batuchan, najvyšší vodca tejto surovej hordy, poslal polovicu svojho vojska ďalej na západ, aby aj tu hrôzu svojej zbrane rozšíril; ale po predraní sa k Olomoucu je táto luza privítaná spojenými Moravanmi a Čechmi pod vedením veľkého Jaroslava zo Šternberka21 a po dlhej, najkrvavejšej bitke na hlavu porazená. Sotvaže zpráva o tejto úplnej porážke došla do ucha Batuchanovi, dal sa hneď na cestu a utekal so zvyškom svojho vojska do Ázie, unikajúc pred úplným zničením.
Z týchto údajov možno ľahko rozhodnúť, akú úlohu Slovania v utváraní európskej vzdelanosti boli dostali za podiel. Hoci Západ na jej utvrdzovaní a šírení pracoval, Slovania museli sa starať, aby sa mohla ujať, vzmáhať a blahodarné lúče svoje navôkol vydávať. Bez Slovanov, bez ich telesnej chrabrosti, ktorá bola vzhľadom na surovú silu barbarov nevyhnutne potrebná, bola by európska vzdelanosť ak nie udusená, iste aspoň vo svojom behu zastavená a na neskorú budúcnosť hodne odložená. Im je teda prozreteľnosťou, vládnúcou nad celým ľudstvom, vyznačená iná úloha než ich susedom — a ktože by tu jej múdre vedenie smel zneuznávať? Európa je Slovanom zaviazaná, že nepriaznivý živel už nemôže pomýšľať na to, aby nás podmanil a namiesto nášho kresťanského náboženstva, bez ktorého nemôžu civilizované národy byť, zaradil svoje svetské náboženstvo, lahodiace iba zmyslom a udúšajúce pravú civilizáciu.
Slovania teda úlohu svoju slávne vykonali, čo aj tí Neslovania uznávajú, ktorí nevychádzajú z úzkeho stanoviska a celý dejepis nestranným okom za súvislý celok pokladajú. A preto nie je to nijaká domýšľavosť — ako sa istý nemecký spisovateľ článku o slovanskej ríši povrchne vyslovil — vyhlásiť Slovanstvo za tretí faktor európskej moci a vzdelanosti. Slovanstvo je, ako z uvedeného vysvitá, skutočným stvárňovateľom terajšieho spôsobu európskeho života len s tým rozdielom od západných stvárňovateľov, že ono tomuto životu prinieslo obete iného druhu, než to oni urobili. Z toho je tiež jasné, prečo Slovania za inými európskymi národmi, napr. Francúzmi a Nemcami, zaostali vo vzdelanosti; oni totiž viedli skoro ustavične vojny, ktoré často veľkú biedu na celé slovanské kmene uvaľovali, zatiaľ čo ich susedné národy, požívajúce oblažujúci pokoj, mohli svoj duševný život rozvíjať.
No pri tom všetkom nemyslime si, že by sa Slovanom mohla uprieť účinná účasť na založení terajšieho života európskeho, alebo — ako vôbec prišlo do obyčaje hovoriť — podiel na veľkom kapitáli európskej osvety, civilizácie a dôležitosti z ohľadu kresťanstva, štátu, vyššieho vzdelania a vedenia, pretože oni aj tu sa podľa svojich okolností všemožne pričinili, o čom stačí uviesť, čo nasleduje.
Sme vskutku v rozpakoch, čo by sme najsamprv mali namietnuť tým, čo nás celkom vytvárajú z podielu na tom veľkom kapitáli. Či je to nevedomosť a či zámerné neuznávanie dejepisu národov slovanských, nechceme rozhodovať, no jedno z oboch môžeme im smelo položiť na vinu. Bádania o najdávnejšej vzdelanosti Slovanov za čias predkresťanských a prvých periód kresťanských nie sú ešte dokončené, ba pri tej usilovnosti a snahe vo vedách, ktoré Slovanov, keď sa boli konečne dožili dlhšie trvajúceho pokoja a mieru, tak silne zaujali, je im zas nová cesta otvorená, a tu nadostač sa možno presvedčiť, že Slovania veru v oných časoch takými barbarmi neboli, za akých ich mnohí radi pokladajú. Dôkazy o tom podáva najmä staroslovanská cirkevná reč, do ktorej Cyril a Metod Písmo sväté preložili a ktorú rozhodne za vzdelanú a na to schopnú museli pokladať, lebo odrazu sa veru nedá taká vzdelanosť reči vyčarovať. „Zo všetkých novších rečí — hovorí veľký dejepisec a znalca jazykov Schlözer (Nestor III, 224) — je slavónska (staroslovanská) najvzdelanejšia“; a ďalej: „Zo všetkých rečí je po druhé slavónska najsamprv vzdelaná. Akože to vyzeralo v XIII. a XIV. veku s nemeckou, francúzskou, anglickou atď.? — Príčinou časných úspechov v tom bola pravá zhoda šťastných okolností. Prekladanie zo vzdelanej gréčtiny trvalo tu cez storočia ustavične, služby božie konali sa v reči národnej, všetky kroniky, všetky listiny vyhotovovali sa v reči národnej, a nie v latinskej ako v celej ostatnej Európe. Ako veľmi sme sa najmä my Nemci oneskorili (lebo v skutočnosti až od sedemdesiatych rokov vzdelanou nemčinou píšeme, čo sme ponajviac prekladaním z francúzskeho a anglického získali), to cítim silne, keď nejakú ruskú legendu, asi zo XIV. storočia, a nato nemeckú postilu22 vytlačenú roku 1674 čítam po sebe. Tam nachádzam poriadok v prednese, uzavreté periódy, medzisady23 hojnými particípiami navzájom spojené, ako aj silu a skvostnosť výrazov atď. — a tu naproti tomu nemecký chudobný postilant, nezabúdajúci na vtedajšieho reznenského kancelárnika!“24
Okrem tejto vzdelanej reči svedčia proti surovosti Slovanov ešte aj iné zachované drahocenné pamiatky staroslovanskej poézie, ako české básne Rukopisu královédvorského, nájdené Hankom, ktorým kvôli sa Goethe25 vo vysokom veku českú reč učil, aby — ako vravel — „vnadami královédvorského rukopisu opájať sa mohol“. Tieto básne sú už skoro do všetkých európskych jazykov preložené, a to aj do nemeckého, a ich cena je od súdnych hlasov svorne uznaná. My ich cenu nijako neprepíname, ak ich vzhľadom na ich prirodzenú, kvitnúcu poéziu, ich silu výrazov, smelé, hrdinskosťou dýchajúce myšlienky a ich vznik naším Homérom nazývame. Sem patrí aj ten prekrásny hrdinský spev ruský Igor,26 nájdený roku 1790 grófom M. Puškinom, nie menej znamenitý básnickým vzletom myšlienok a silou výrazov, ospevujúci Igorovu výpravu proti Polovcom. V tomto ohľade nesmieme zabudnúť ani na staré ruské právo, nazývané Pravda ruská,27 ktoré okolo r. 1018 Jaroslav vydal z vďačnosti k mestám, ktoré mu boli v úzkych časoch pomohli, a ustanovil na všeobecné používanie.
Všetky tieto predbežné znaky, ktoré nesporne o veľkej schopnosti Slovanov k vzdelanosti svedčia, zdali sa veštiť a oznamovať jasný deň a skvelú dobu Slovanov, ale nato nastalé búrky, ktoré vo všetkých slovanských zemiach dlhý čas hrmeli, odvolali ich od pokračovania v krásne započatom diele na iné pole, aby iným povinnostiam zadosťučinili. Tieto búrky neboli Slovanom škodlivé len tým, že ich v ďalšom postupe vo vzdelanosti zarazili a spomaľovali, ale že aj skoro všetky už nadobudnuté duševné plody pohltili a zničili. Čo za poklady duševných plodov by sme boli mohli z tejto ranej doby vykázať, keby Mongoli v Rusku a Poľsku a pritom suroví duchovní z Itálie a Nemecka z nenávisti k barbarskému jazyku, ako tento nazývali, hoci ho nepoznali, neboli za pohostinstvo preukázané ich pamiatky zhanobili a zničili? Tie kmene však, ktoré menej podliehali barbarským vpádom, nazhromaždili si veľké literárne poklady, čo platí hlavne o Čechoch, už v XIV. storočí v tomto ohľade dosť bohatých. No aj ich poklady, žiaľbohu, podobný osud očakával, ktorý ich v neskorších dobách aj so všetkými hrôzami zastihol a zničil.
Z toho všetkého je jasné, že Slovania sa čo najusilovnejšie snažili vzdelávať sa a vo svojom jazyku prostriedky na vzdelanie iných národov ukladali, že však nežičlivými okolnosťami v tom zadržaní boli. No aj tak môžeme u Slovanov vypočítať jednotlivé úkazy, ktoré vymykli sa všetkým búrkam času a až dosiaľ z minulosti sa nám zaskvievajú a plným právom všeobecnú hodnosť si zasluhujú.
Ani jednému historikovi nie je neznáma kronika spísaná v staroslovanskej reči Nestorom, mníchom v kláštore pečerskom pri Kijeve, ktorú v nemeckom preklade s historickokritickým výkladom pre potreby neslovanských historikov vydal Schlözer a ktorej veľká dôležitosť pre históriu stredného veku sa jednohlasne uznáva. Použili ju a dosiaľ používajú všetci dejepisci, ktorí si postavili cieľ vysvetliť stredný vek a zamotané sťahovanie národov, o ktorých ona obšírnejšie hovorí. — Na žiadosť českých stavov založil Karol IV.28 podľa príkladov parížskych a bononských pražské vysoké školy, ktoré my bez ohľadu na ich ďalšie odcudzenie môžeme pokladať za vonkoncom slovanské. Ony boli vtedy pre polovicu Európy slnkom vedeckého osvietenia; Česi, Poliaci, Moravania, Rusi, Uhrovia, Švédi a Nemci konali tu svoje štúdiá. Roku 1348 založená pražská univerzita stala sa potom vzorom a príkladom pre neskôr utvorené nemecké univerzity: viedenskú roku 1356, heidelberskú roku 1387, lipskú roku 1409 atď. Ktože by jej teda chcel uprieť vplyv na oživenie vied aj v samom Nemecku? — Kto nevie, že pred XV. storočím skoro celý svet myslel, že zem stojí a slnko sa vôkol nej pohybuje? A komu je neznáme, že teraz všetci opačne veria a nadostač sú o tom presvedčení? Ale to sa nevie alebo nechce vedieť, že o tejto pravde sa svet poučil od Slovana, ktorý nadaný nesmiernym ostrovtipom pochybnosť a nepravdivosť Ptolemajovskej sústavy poznal, dokázal a inú, správnejšiu sústavu vystaval, ktorú azda nik nepodvráti, hoci v novších časoch — pravda, bez akéhokoľvek úspechu — je snaha ju vykývať. Kopernik29 je tým veľkým mužom a jemu a jeho krajanom ku cti je ním vystavaná slnečná sústava nazvaná Kopernikovou. Narodil sa v Toruni (Thorn) v západnom Poľsku dňa 19. februára 1473; bol to teda Poliak a Slovan a jedine závisť snažila sa vziať ho Slovanom, ktorým on telom i dušou patrí. V istom nemeckom spise čítame: „Sláva Kopernikova bude sa tak dlho skvieť, kým slnko na zem svietiť bude.“ Pyšní sme na to, že sláve jedného z našich veľkých mužov taká trvanlivosť sa predpovedá ako slnku, nás hrejúcemu a oživujúcemu; je to, pravda, sláva nepominuteľná a hádam večná.
Ktože teda môže ešte tvrdiť, že sme ani v jednej vede nepostavili nijakú sústavu? Nebolo by to jasným popieraním dejepisu? — Zalužanský,30 pôvodom Čech, znamenitý prírodopisec, učil o pohlaví a zúrodňovaní rastlín už pol druhého storočia pred veľkým Linném31 a určite a jasne sa o tom vyslovil vo svojom diele, nazvanom „Methodus rei herbariae.“ My nechceme dokazovať, že by Linné bol stadiaľto čerpal, hoci ani to sa nedá celkom poprieť, mienime len poukázať na to, že ani Slovanom veru nechýbajú mužovia, ktorí majú nadostač schopností vynájsť a dokázať aj novú, výbornú sústavu vo vedách. Ale tomuto ich úsiliu často stavajú sa do cesty prekážky, ktoré škodlivo na nich účinkujú, ktorým však menej je na vine národ než okolnosti sprevádzajúce tieto ich úsilia.
Komenský,32 pochádzajúci z Komny na Morave, onen veľazáslužný vychovávateľ a obnovovateľ škôl po veľkej časti Európy, bol tiež Slovan. On bol roku 1632 biskupom moravských a českých bratov a potom od roku 1648 najstarším biskupom jednoty v Poľsku. Tento učený a snaživý muž pre svoju učenosť a vznešenú mravnosť bol zároveň pozvaný do mnohých krajín vo veci zriadenia škôl. V tomto poslaní išiel roku 1641 do Anglicka, Švédska, Pruska, Sedmohradska a Uhorska a svoju veľkú úlohu celkom splnil. Zásluhy, ktoré si ako pedagóg o výchovu svojho storočia získal, majú skutočne svetohistorickú dôležitosť a nie menej aj jeho spisy, ktoré sa až do dnešného dňa vydávajú. Nech nám autor v Augsburských Všeobecných novinách vymenuje diela, ktoré by boli ako Komenského Orbis pictus,33 Janua linguarum reserata34 atď. do toľkých európskych a ázijských jazykov preložené a tak mnoho ráz tlačené a vydané; my veľmi pochybujeme, že by niekde bolo rozšírenejších spisov, než sú spisy tohoto slovanského učenca.
Ďalej nemôžeme ešte pochopiť, ako onen autor mohol dokazovať, že Slovania ani vo vojenskom umení nič znamenitejšieho nedokázali, keď predsa celý svet dobre vie, že hrdinský vodca husitov Žižka35 najmä tým nad všetkými svojimi nepriateľmi víťazil, lebo proti nim používal obzvláštny, ním vynájdený spôsob bojovania (pravdaže, v spojení s chrabrou mysľou svojho hrdinského vojska). Boli to jeho vozy, usporiadané do rozličných radov a navzájom tesne pospájané, ktoré tvorili proti nepriateľovi nedobytnú ohradu. A na tejto ohrade a na hrdinstve vtedy nikdy nepodmaniteľných Čechov roztrieskali sa potupne všetky nepriateľské húfy, ktoré sa ako povodeň boli rozliali po Čechách.
V novších časoch sa znova prebudila u Slovanov horlivosť po vedení i povstali medzi nimi mužovia, ktorí si učenými spismi čo najväčšiu pozornosť vydobyli a v odvetviach vied a umení, nimi pestovaných, veru epochu robia. Sem patria hlboké jazykospytné bádania Dobrovského, Šiškova,36 znamenitou usilovnosťou vypracované diela Katančićove37 De Istro ejusque accolis,38 Orbis antiquus atď.,39 ktoré usilovne používajú domáci i cudzí spisovatelia. A čo povedať napokon o znamenitých spisoch Šafárika, ktorého najnovšie, hlbokomyseľnou kritikou vystrojené dielo Slovanské starožitnosti toľko pomohlo nielen štúdiu slovanského dejepisu, ale celej staršej európskej histórii? Spolu so Šafárikom vyznamenal sa na poli historického bádania neúnavný poľský historik Lelewel, ktorého znamenité schopnosti, spojené s takmer železnou usilovnosťou, museli sami Nemci uznať a schváliť. On je to, čo najťažšie úlohy starého dejepisu, ako sa ani Nemci neodvažujú mu uprieť, šťastne vyriešil a mnohé temné miesta dávneho sveta objasnil. K týmto dvom dôkladným dejepiscom slovanským hodno pripočítať Palackého, ktorému Slovania za mnohé dômyselné spisy a najmä za českú históriu majú čo ďakovať. Pritom však nezabudnime ani na Naruszewicza,40 Kucharského,41 Macieiowského,42 Karamzina, Ustrjalova,43 Pogodina44 a iných v tomto odbore zaslúžilých.
Čo však najutešenejšie rozkvitá dosiaľ u Slovanov, to je pole básnictva, prirodzený to dôsledok kvitnúcej fantázie a hojnosti citov, vlastných tomuto národu. Znamenitá schopnosť Slovanov k básneniu neprejavuje sa istotne nikde lepšie ako v ich nevinných, ľúbezných, dôvtipných, tu lásku, tu nešťastie, tu hrdinskosť a veľké skutky pradedov ospevujúcich piesňach, o ktorých veľkej hodnote najmä veľký Goethe45 a znamenitá pani Talvj vo svojom preklade srbských národných spevov a inde sa tak krásne boli vyslovili. Ak toto vieme a ak uvážime, že tieto piesne sú u všetkých slovanských národov zdomácnené, právom môžeme slovanský národ veľkým básnikom nazvať. Z mnohých znamenitých básnikov slovanských,46 medzi ktorými si poniektorí už európsku povesť získali a sú do cudzích jazykov preložení, nech nám je dovolené tu niekoľkých najvýznačnejších uviesť, a to sú Poliaci: Czajkowski,47 Goszczyński,48 Krasiński,49 Krasicki,50 Mickiewicz, Malczewski,51 Kraszewski,52 Magnuszewski,53 Zaleski54 atď.; Rusi: Deľvig,55 Gogoľ,56 Kozlov,57 Marlinskij,58 Puškin, Podolinskij,59 Žukovskij, Zagoskin60 atď.; Malorusi:61 Kotlarevskij,62 Padurra;63 Čechoslovania:64 Čelakovský, Hollý, Kollár, Klicpera,65 Mácha,66 Polák,67 Turinský,68 Tyl,69 Tupý,70 Vocel71 atď.; Ilýri:72 Demeter,73 Gundulić,74 Milutinović,75 Mušicki,76 Palmota,77 Prešern,78 Stanko Vraz,79 Vukotinović80 atď. Na týchto všetkých pozeráme s pýchou a úprimnou radosťou, a to všetko jasne hovorí proti tým, čo za daromnú prácu pokladajú učiť sa slovanský jazyk, lebo vraj podľa ich mienky počet vlastných, dôkladných diel slovanských nezaplatí dosiaľ čas a prácu tohoto učenia. My nijako nenaliehame, aby sa cudzie národy našu reč učili a tým našej národnej hrdosti akosi lichotili, my len trpkosť prejavujeme, že naše duševné plody tak sa znevažujú, ako sa to bolo od autora onoho článku stalo a ako sa to od iných žurnalistických pobehlíkov ešte často stáva.
No ak stojí za to pre jediný Cervantesov81 román, isteže slávneho Dona Quijota, učiť sa španielsky jazyk, prečo by sme si nemali nadobudnúť znalosť slovanskej reči, ktorá nám k oveľa väčším pokladom kľúč do ruky podáva?
V tejto stručnej úvahe museli sme sa obmedziť iba na to, čo sa zásluh Slovanov o život európsky týka, ktorý predmet by sa dal iba v celom diele dôkladne rozobrať. Na to sa však, bohdá, inokedy podujmeme.82 Napokon neradi by sme o určení a nastávajúcej budúcnosti Slovanov veľa zbytočných rečí narobili, no pevne sme presvedčení a verejne vyznať môžeme, že ich budúce, účinnejšie vystúpenie v dejepise ani im, ani Európe nebude môcť byť na škodu, ale že obom prinesie nemalý osoh, pretože človečenstvo nikdy nemôže naspäť cúvnuť.

Život národov
1
„Najmilší je život, nieto nad život,“ hovorí obecné príslovie a pravdu má. Život dáva všetkému skutočnosť, alebo inými slovami, bez života nič nestojí; odpor2 života je smrť, prestávanie, hynutie, ničenie všetkého.
Život ale je dvojaký, telesný a duchovný; tamten záleží v zadosťurobení potrebám prirodzeným, tento vo vykonávaní potrieb duchovných; obojaký sa za najväčšie dobrodenie, a po pravde považuje. Keď komu to najlepšie priať chceme, voláme: „Nech žije“, „Sláva mu“; tamtým mu žiadame dlhý život podľa tela, týmto podľa ducha, t. j. žiadame mu, aby jeho meno medzi spolučasnými sa oslavovalo, od potomkov sa spomínalo a vo vďačnej u nich pamiatke strvávalo. Život teda je to, po čom každý túži, čo si najväčšmi praje.
Ale i len to, čo žije, čo život má, nás zaujíma a pozornosť našu na seba obracia. Radi sa dívame na živé, skočné, ihravé deti, radi hľadíme na životaplné tváre, radi máme zábavky, spolky, bo všade tu ukazuje sa život, ale mrzíme sa na deti takrečeno zabité, neradi pozeráme na vyžité tváre, zle sa cítime, keď tam, kde by malo byť živo, len tichosť, mŕtvota panuje. Odstrkuje nás mŕtvola, smútkom nás naplňujú zrúcaniny dakedajších budovísk3 velikánskych, všade tam už prestal život, všade tam vidno znaky smrti. I v prírode len na živote sa tešíme; každý sa teší na jar, každý s nemilým citom čaká jeseň, zimu. Radosť je pozerať na zem zarastenú zelenou trávou, bujným kvietím, milo sa dívať na rozvíjajúce sa háje, hory, lež so zármutkom blúdi oko po opadujúcich stromoch a s dajakýmsi nepríjemným citom nesie sa po zemi zavrenej, snehom zaviatej.
Dvojaký ale, ako sme povedali, vládne v svete život, prirodzený a duchovný; kde prvý miesto má a samojediný len mať môže, tam nás on teší a zabáva, kde ale druhý sa ukazuje a ukazovať má, tam je život prirodzený pobočný a pozornosť našu hlavne život duchovný na seba obracia. V celej prírode nemáš iného života okrem prirodzeného a len obrazotvornosť spevcova vidí v nej hýbanie sa ducha, preto aj v prírode len na živote jej prirodzenom, jej vzraste, zveľadku atď. sa zabávame. Inakšie je to s ľudstvom. V samojedinom ľudstve zjavuje sa život duchovný a tu on má vlastne svoje miesto, zato ale aj život ľudstva prirodzený, telesný malú pozornosť na seba obracia, ba práve keď sa v daktorej časti ľudstva on v celej svojej bujnosti ukazuje a život duchovný zatarasuje a utláča, život taký nás odstrkuje a celkom sa nám protiví. Ľudstvu je inší život súdený, a toto je život duchovný, ktorý práve preto, že je súdený len ľudstvu, ľudským životom a ľudskosťou nazvať môžeme, ako sa aj napospol tak nazýva.
V čomže teda záleží život duchovný, život ľudský človečenstva? Záleží vo všetkom tom, čo duch tvorí, čo v ňom koreň a pôvod má, záleží teda v náboženstve, umení (ars,4 die Kunst), náukách a vedách, v ústavoch a riade obcí atď. atď. a že duch je z boha a človeka ako človeka podstata, ktorá ho nad všetky iné tvory povyšuje, pánom seba samého a celého sveta robí, je tento od prirodzeného vyšší, vznešenejší a ľudstva hodný, najhodnejší. Život prirodzený má človek so zverou spoločný, i zver za roveň5 človeku je, pije, spí, behá, plodí sa atď., prirodzený teda život človeka je ešte len zvierací, nízky, od tamtoho, t. j. duchovného života omnoho podlejší a s ním zrovnať sa nedajúci. Jesto národy, ktoré vo vyššom tomto živote, v pravom živote ľudskom účasti nemali a nemajú, národy tieto voláme surové a barbarské. Národy takéto nachodia sa v stave detinskom a sú v nedostatku duchovného života za roveň deťom celkom do telesného života pohrúžené; ich najväčšia starosť ide na každodenné potreby telesné, ostatne keď v leňošstve neživoria, najväčšou ich prácou je vzájomná ruvačka alebo bitky a pračky s okolitnými národmi. Keby tieto národy náboženstva, trebárs je ono ako chatrné, nemali, krem ľudskej podoby nemali by nič viac spoločného s človečenstvom, dosiaľ ale nenašlo sa národa bez náboženstva a v tomto chráni sa iskra duchovného života i u národov najsurovejších, najopustenejších. Týmto teda ukazujú národy takéto jednu stranu ľudského života, ostatné ale strany sú celkom zanedbané, zavrhnuté. Pre tú príčinu, že národy takéto celkom v prirodzenom živote hlivejú, panuje u nich náramná a ustavičná jednotvárnosť života, lebo sa v telesnom živote ako v prírode vždy to isté opakuje: ľudia sa rodia, živia sa, mrú a zase sa len rodia, vychovávajú sa a tam, skadiaľ prišli, odchodia. Čo sa aj jedna alebo druhá zmena v živote takýchto národov stáva, stáva sa ona bez ich vlastnej vôle a najviac z prirodzenej prinútenosti; napríklad vysťahujú sa národy takéto z jedného miesta na druhé, lebo im na predošlom potrava nedochodí, druhé národy silnejšie ich prepadajú atď. Vylúčená je teda zo života národov takýchto so životom duchovným samochtivosť vlastná, a práve preto národy takéto ani do histórie nepatria, bo do histórie náležia deje a činy, t. j. plody vlastnej samochtivosti. Takéto národy sa len opísať môžu, ale vypravovať niečo o nich alebo históriu ich skladať je nemožno. Nemôžu ony mať históriu z tej jedinej príčiny, z ktorej ani príroda ju nemá, ale len prírodopis, v ktorom sa jej život večne jednotvárny, nevoľný opisuje.6 Národov takýchto ešte i teraz dosť máme v Ázii a najmä v Amerike, Afrike, Austrálii. Ohromné tieto tri čiastky sveta, v Afrike vyjmúc severné a severovýchodné strany, sú zeme nehistorické, zeme teda prázdne vyššieho ľudského života. V Amerike sa život vyšší, historický len v novších časoch začína, predtým tam divo a pusto bolo ako na ohromných zemiach afrických. Ázia je z veľkej strany zem historická, má ale mnoho strán, ktoré nezasvätilo žiadne vyššie usilovanie ducha ľudského. Zato zeme takéto nehistorické, že nieto na nich znakov ducha vybitých, ducha za ľudstvo zaujatého, úctou ku každému vyššiemu usilovaniu ľudskému plného, ani k sebe nevábia, lež len milovníka a bádača prírody a prirodzenosti. Chateaubriand8 túžil po Amerike len pre jej čarokrásnu prírodu, pre jej samoty ohromné a príduc do nej, načúval s túžbou tajomstvachtivou šumy vetrov šuchotajúcich po pustinách a horách ohromných a objímal staroveké duby prahôr indiánskych, akoby sa ich bol pýtal na tajomstvá minulosti; pútnik ale na východe vyzúval čižmy a stŕhal klobúk pred mestom svätým, aby mu ukázal úctu, aby nevstúpil nehodne na zem svätú.9 Národy nehistorické že sa k vyššiemu opravdivému životu ľudskému nevzmohli, ale len v telesnom zaviazli, nielenže nemali a nemajú silu držať sa pri samostatnosti, ale nemajú ani sily oprieť sa10 vzdelaným mocnejším národom na dlhší čas, lež hynú len dajako a pomíňajú sa, akoby im chybela sila životná. Telo je oproti duchu slabé, telesný život oproti duchovnému nevládny, zato aj národy tieto kde sa tratia a hynú, kde sa mocnejším vzdelaným národom poddávať a pokoriť musia.11 Tak indiánske národky v Amerike dali sa podrobiť, hubiť a kántriť Európčanom a mnohé z nich vyhynuli pod vládou silných európskych národov docela. Duch európsky podrazil mnohé z nich tak, ako silný vietor slabú horu. Rovný podjarmenia osud s nimi zakúsili a zakusujú národy v Austrálii, i neminie iste dlhý čas, kde národky všetkých tých ostrovov padnú pod celkovitú poslušnosť Európčanom. Africki muríni, celkom do telesného života pohrúžení, dajú sa Európčanom do otroctva chytať a nemajú veľkej sily oprieť sa hnusnému sebapredaju a rabstvu, ba sami ešte jedni druhých lapajú a do otroctva ponúkajú. Čím národ nižšie stojí, čím hlbšie v živote telesnom je zamorený, tým menej vážnosti má sám k sebe a tým ľahšie si dá so sebou zahrávať a svoje si odnímať, ako i jednotlivý človek, v bahne telesného života zaviaznutý, je bez vážnosti k samému sebe a ľahko sa dá užiť, ľahko sa za úžitok telesný nielen s telom, ale aj s dušou zapredá. Národy ázijské, trebárs dakedy oheň vyššieho života medzi nimi poháral, už tiež celkom upadli, bo oheň ten, ešte len prvé žiarivo vyššieho života ľudského, už dávno medzi nimi vyhasol a ony zase padli len do čírej telesnosti. Zato ale aj národy tieto poddať sa museli silnému duchu európskemu a uznať vládu jeho. — Kde sa to ešte aj politicky nestalo, stane sa istotne onedlho.12 Dosť sa národy indické proti Angličanom búria a vojny proti nim začínajú, ale nikde nieto z ich strany víťazstva, len všade úpadok a úpadok. Darmo sa skamenelá Čína múrom13 ohromným od Mongolov ohradzovala, darmo od vekov všetkých cudzincov zo zemí svojich vytvárala a vytvára, darmo sa pred prístupom všetkého cudzieho zatarasuje, už i ona sa načala, i jej skamenelosť sa popukala a do škár valí sa cudzinstvo, ktoré skamenelú túto masu dakedy svojím časom zase k životu privedie. Perzsko už oddávna hlivie, v dneskajších ale časoch už sotva sa čerstvejšie pohnúť zná: slovom, svet ázijský odkvitol, život jeho celkom stelesnel a preto sám osebe samostatne stáť nemôže. Vidíme teda slabosť a nevládnosť telesného života oproti duchovnému, vidíme slabosť národov telesných alebo stelesnených oproti národom vyšším životom sa hýbajúcim. Pravda táto potvrdzuje sa i na takých národoch, ktoré trebárs v dačom od života vyššieho zachytené, predsa zväčša telesnému životu oddané sú. Ani tieto sa nenavzpierajú národom vyšším životom nadchnutým, ale skôr-neskôr im sa poddať, ich poslúchať a podľa nich sa riadiť musia. O tom svedčí na každej strane história národov európskych.
Za roveň spomenutým nehistorickým národom v hore vyššie privedených dieloch sveta nepatria z tej samej príčiny do histórie ani počiatky národov neskôr historických a tak ani život počiatočný, telesný národov našich európskych. Život tento bol celkom detinský, a čo dieťa má v živote svojom za deje, za skutky? Nieto tu ešte žiadneho samochcenia a tak ani skutkov, preto ani histórie. Životopis i najväčšieho muža s detinským a mládenským jeho životom skoro je hotový. Všade teda tuto nieto ešte vyššieho, čistejšieho ľudského života, nieto ešte histórie a kde tejto nieto, tam nemáš žiadneho namáhania za opravdivý život ľudský, za ľudskosť. Že ale iba tento život ľudstvu svedčí a ducha ľudského, našu podstatu do pohybovania a pôsobenia privádza, oproti duchovnému ľudskému životu číry telesný život nazývať sa môže a po pravde sa nazýva smrť, bo v tomto stave to, čo človeka človekom robí, odpočíva, hnije a len podlejšia jeho čiastka živorí.
Iná je teda postať, na ktorej život ľudský sa darí a skvitá, a táto leží na poli ducha, kde národy duchom pracujú a pôsobia. Na tomto poli zdokonaľuje a v srdciach ľudských sa ujíma náboženstvo, kvitne umenie, rozvíjajú sa vedy a všetko toto pôsobí tak na život spoločenský a občiansky národov, že sa tento ustavične v mravnejší, dokonalejší, ľudskejší pretvára a národom doňho zachyteným vždy krajšie a utešenejšie dni nastávajú. Že kráľovstvo ducha je nekonečné a ľudstvo vo vydobudnutí si pravého ľudského života náramne moc robiť má, nie je tuto ako pri predošlom telesnom živote stojatosť, ale ustavičná premena a pokrok, pritom ale tiež bezmierna, nepretrhnutá práca. V duchovnom živote človek sám zo svojej vôle, zo svojho ustanovenia robí a pôsobí a je v obchádzaní so sebou samým slobodným, preto len na tejto postati života národov nachádzame skutky a deje, tu len nachádzame ustavičné sa rozvíjanie a to, čo voláme históriou. — Odpadá tuto zväčša pôsobenie z prirodzenej prinútenosti a nastupuje práca z vlastnej vôle národov, preto ale aj skutky a činy takýchto národov každú myseľ vzbudenejšiu mocne k sebe vábia a pozornosť každého myslivého človeka na seba obracajú, čo medzitým deje z prirodzenej prinútenosti vytekajúce ľahostajné pred ním ostávajú a nie sú ani deje, skutky, lež len príhody. Do histórie teda patria len tie národy, ktoré na poli duchovnom, na poli náboženstva, umenia, náuk, na zdokonaľovaní spoločenského a občianskeho života národov niečo vykonali, ktoré sa v svojich obciach s týmto všetkým zaoberali, alebo inými slovami, ktoré život národov vždy v ľudskejší a ľudskejší pretvárali. Život, deje a skutky týchto národov robia históriu a sú červená niť, ktorou sa vlastný a pravdivý život človečenstva medzi národmi tiahne a naznačuje. V týchto národoch žilo človečenstvo život svoj, preto sa život týchto národov každého a každý národ, ktorý si k človečenstvu zastať a v jeho živote účasť mať chce, hlboko týka a všetkých vzbudenejších myseľ najsilnejšie zaujíma. Život, skutky a deje týchto národov sú, ako sme riekli, historické, alebo, čo jedno je, rozvitia pokolenia ľudského obsahujúce, všeobecne teda pre človečenstvo platné, práve ale preto večne medzi ľudstvom živé, nielen z tej príčiny, že nepretržene v sviežej pamäti ľudstva ostávajú, ale že aj neustajne v živote národov pôsobia a účinkujú. Život národov, ako sme riekli, je večne živý, zato ale nič v ňom, čo sa raz v ňom vyrazilo a naznačilo, stratiť sa nemôže, bo stratenie sa znamenalo by zahynutie a zahynúť by to len mohlo so zahynutím života samého národov. Každá vznešená myšlienka žije v národov živote, každý skutok šľachetný je oltár v chráme histórie človečenstva. Povedali sme zaraz spredku, že len zo života človek sa tešieva, čím ale viac každý potechu nájsť musí v živote národov, kde i jeho život je zavrený, s ktorým i jeho život ako človeka je najtuhšie spletený. Nieto ale vznešenejšieho života v svete nad život ľudstva, bo tam vždy a neprestajne všetko sa obracia k lepšiemu, šľachetnejšiemu, a preto aj životom týmto ľudským je tvorstvo celé oslávené a svet ním zošľachtený. Na šľaku historického života národov ide sláva a keď národ v činnosti a pracovitosti svojej ustane, ohlasujú ju pomníky národov historických, z ktorých, čo sú aj samy v sebe nemé, hovorí duch, ktorý ich vystaval, hlasom najprerážlivejším. I pomníky tieto upadajú a rozsýpajú sa do prachu, miesto nich potom volá každý prach a volajú jednohlasne ústa nastupujúcich národov na slávu dakedajším národom živým, životom svojím za ľudstvo pracujúcim.
Národy historické, ktoré, ako sme spomenuli, vlastný život ľudský predstavujú a ho vždy v ľudskejší a v ľudskejší pretvárajú, sú národy takrečeno indoeurópske a z týchto menovito Indovia, Médovia a Peržania v Ázii, Egypťania v Afrike, Keltovia, Gréci, Rimania, Germáni, Litvania a Slovania v Európe.14 Národy tieto patria k jednej čeľadi a sú, že národom predok vedú, koruna ľudstva. Od nich vyšlo skoro všetko to, čo bolo a je v ľudstve krásneho, vznešeného, dobrého; druhé národy si to len osvojujú a po moste od nich vystavanom do čistejšej spoločnosti ľudskej vchádzajú. Nie naraz, ale jeden za druhým pracujú a účinkujú národy tieto, ktoré ako dedičia jednej majetnosti a bratia jednej čeľade považovať sa môžu, kde keď jeden pri hospodárení s obecným imaním ustane, druhý na jeho miesto stúpi a hospodárstvo spravuje. Niečo pozďaleka od týchto národov stoja národy tak nazvané semitské, ku ktorým patria starodávni Feničania,15 Židia a Arabi. Nie sú zásluhy národov týchto o pokroky národov v živote ľudskom tak veľké, tak znamenité, ako národov indoeurópskych, medzitým sa im predsa mnohé znamenité zásluhy o duchovnú majetnosť národov odoprieť nedajú. Feničania bezpochyby podľa návodu hieroglýf16 stvorili písmo a povesť donesenie tohoto písma do Grécka rodákovi ich Kadmovi17 pripisuje, oni tiež mali prví užívať počty a nájsť mnohé iné vynálezky. A čo Feničanom známo bolo, to nemohlo viac dlho ostať v tajnosti, bo smelí títo plavci široko-ďaleko morom plávali, od národov ďalekých rozličné tovary skupovávali, za ktoré im na výmenu dávali svoje útvory18 priemyselné, s ktorými aj ich nálezy u národov ostávali. Židia neboli nikdy toho dômyselného, náchodčivého19 a podujímavého ducha ako ich pokrvní Feničania, zato ale plní túžby a pohnutia k bohu, ktoré sa v celom ich živote mocne prebíja. V lone tohoto národa a z veľkej čiastky na základe od neho položenom vyrástol najvznešenejší poklad človečenstva, náboženstvo kresťanské,20 proti ktorého pôsobeniu na ľudstvo pôsobenie každého druhého vynálezku, každého druhého deja ďaleko nazad stojí. Národy k tomu, k čomu už teraz došli, vychovali sa podstatne pod vtokom a vedením kresťanstva, sám len národ ten, v ktorého lone sa ono vzmohlo, zanovito sa proti nemu zaťal a nijakým činom, aby ho prijal, nebol k nakloneniu, preto ale je on čo do historického rozvitia kresťanstva i bez zásluhy a za svoju zanovitosť neušiel náležitej odplate. Arabi neboli len mohamedánstvom svojím zapálení bojovníci a vybojovatelia národov a krajín, lež zaoberali sa oni aj vecami vyššími, vedami, náukami i umením. V Španielsku v X. století za času Kalifa Elhakema21 kvitli vedy a umenia. V jeho paláci a za ním v palácoch všetkých veľmožov arabských schádzali sa učenci a umelci zo všetkých končín sveta, berúc veľké za svoje dary odmeny. Všetko znamenitejšie zaoberalo sa náukami a umením a tak vysoko vystúpila upriamenosť za vedami, že v Španielsku v ten čas počitovalo sa sedemdesiat veľkých, verejných knihovní a sedemnásť vysokých škôl. Každý vie, že mnoho máme čo ďakovať Arabom v počtárstve, hviezdosloví,22 zemepise a histórii. Krem týchto tu spomenutých dvojakého radu národov pôsobili ešte na osudy ľudstva národy plemena takrečeného severského a menovito národy tatárske, čudské a mongolské, nie ale na spôsob predošlých národov tak, že by boli rozvitie sa ľudské pokolenia nášho ony duchom svojím napomohli, lež ho len prirodzeným, mechanickým sa o národy tieto bytím alebo stavovali, alebo čo kde z národov európskych na pokoj sa kládlo a živoriť začalo, naliehaním, útokmi a rozvaľovaním sa po ňom od hnitia a záhuby chránili. Ako šášky po nivách plahočili sa títo surovci po národoch európskych a kde čo mohli, ako draci z nich hltali. Tak sa koľko ráz Mongoli a príbuzné im národy vysypali na Európu, tak Turci vzteklivo na ňu dorážali, rozvaliac sa na pekných helénskych23 poliach, na ktorých už, pravda, bol vyhasol dávny duch helénsky. Po nič inšom nezná spomenúť história národy tieto ako po pustošení a prelievaní krvi, po rabovaní krajov a vraždách, po odvádzaní ľudí do rabstva a vyplňovaní na nich hovädských rozkoší ich pánov, a vskutku vidíme v týchto národoch zvieraciu povahu, ktorá sa najradšej pasie na krvi a tele. Hrozné búrky privalili národy tieto na národy európske, ale slabá je číra surová moc a besnota proti moci duchovnej, a tak aj všetky ich nápady, čo ako silné a strašlivé, nezdolali predsa ujarmiť a konečne prevládať národy európske, ktoré surovcov do ázijských brlohov svojich zaplašili a zahnali. Sú tieto národy opravdiví Titani,24 ktorí zdvihli vzbúrenie proti duchovnej moci Jupitera, panujúceho na Olympe, ale ako Jupiter mocou hromov svojich pozrážal a pováľal tamtých vzbúrencov do Tartaru, tak i národy európske silou ducha surovcov divých aziatských pomlátili a do dávnych ich kočovísk a pustatín vydurili. Sedia tam teraz tieto národy v pokoji, poslúchajúc zväčša tých, ktorých sa boli opovážili znepokojovať a uvádzať do rabstva hnusného.
Keď teda surových týchto národov dorážanie na historické národy vyjmeme a ho len za pobočné pôsobenie, akým aj vskutku je, na históriu považovať budeme, ostanú nám len národy semitské a indoeurópske, ktoré vlastnú históriu ľudstva tvoria a po ktorých, ako sme riekli, sa červená niť rozvíjania sa človečenstva tiahne. Národom týmto všetko to, čo dosiaľ máme a jako sme ďaleko v ľudskom živote pokročili, máme čo ďakovať. A tieto len národy majú riadne pozakladané obce, bez ktorých je história nemožná a ktorých dejiny sú dejinami pospolitými, ľudskými. Nemusí sa to tak myslieť, akoby národy tieto okrem svojho života, vybudovania a zadržania vlastnej obce boli i na druhých chceli pôsobiť a aj druhých do kola svojho, aby ich vlastnosti, ich riad, náuky atď. poprijímali, zahrnúť, ale národy tieto len samy sebou sa zapodievali a svoj život rozvíjali. To, čo bolo v ich živote, v ich obciach naozaj ľudského, samo od seba cestu k druhým našlo, alebo sa podmanením druhých, lebo práve po páde a roztroskotaní obce národa k druhým prenieslo a tam ujalo. Rimania len po zaujatí Grécka25 bližšie sa s gréckym životom, s ich umením, náukami oboznámili a oni sami, kamkoľvek víťazne sa dostali, priniesli so sebou svoje zákony, nastavenia, po ktoré si boli predtým sami do Grécka chodili. Grécka pozdejšia maľba, zakvitla v cisárstve byzantskom, prišla do Itálie po vydobytí cisárstva od bojovníkov krížových; Germáni so svojimi vojnami i kresťanstvo k druhým národom donášali, Slovania si sami po učiteľov v kresťanstve a prekladateľov Písma svätého do Carihradu poslali. Na tento spôsob to, čo je vznešeného i dobrého v ľudstve, sa rozširuje, žiaden ale národ, keď niečo znamenitého v lone svojom drží, nemá a nezadrží to len pre seba, ale stane sa to pospolitou majetnosťou všetkých tých, ktoríkoľvek účasť vo vyššom živote ľudskom majú alebo mať budú.
Spomenuli sme, že z národov historických jeden po druhom hospodári s obecnou majetnosťou a jeden od druhého majetnosť túto odberá. Národ, ktorý je tokom histórie za hospodára takejto majetnosti ustanovený, musí z ohľadu života ľudského medzi inými národmi stáť najvyššie a jeho život nachodí sa v úplnom rozživotení a najčerstvejšom pohybovaní. Národ takýto prichodí ako so zvláštnym poslaním k druhým a všetkých druhých pozornosť a oči on na seba obracia. Stojí on na najvyššom vrchovci života ľudského a je ako slnko, okolo ktorého sa národy druhé za roveň bludným a iným hviezdam točia a od neho teplo a vzrast dostávajú. Z tohoto vrchovca nič ho nezhodí a nezvalí, kýmkoľvek duch jeho v úplnej pracovitosti a rozvíjaní sa nachodí, bo jesto v ňom teraz za vlastný, samostatný život zápal najvyšší, ktorému druhé národy v ničom nechytia. Darmo sa valili milióny bojovníkov perzských do zeme gréckej, aby ju a duchaplný jej národ práve v krásnej činnosti postavený podmanili: hŕstky hrdinského, zápalom za svoju slobodu oduševneného národa rozplašili, rozohnali a roztrieskali ich všetky; darmo Hanibal26 klepal na brány rímske a Galovia darmo dobyli Rím a vraždili patríciov na nádherných ich stoliciach, duch rímsky tým sa nesklonil, ale našiel si pomoc vyprať a znivočiť surových návalníkov. Ale ako ľahko potom, keď zápal za grécky a rímsky život v Helade27 a v Ríme zhasol, ako ľahko sa dali podmaniť národy tieto! Takéto príklady veľké dokazujú pravdu našu a istia, že len život vyšším zápalom oduševnený stáť a všetkému napriek kvitnúť môže, hynie ale ako človek, keď ho zápal, jeho duch opúšťa. Nič tiež nezastavilo zápal za kresťanstvo, za jeho zvestovanie, rozširovanie, žiadne muky, žiadne prenasledovania Deciove28 a druhých pánov rímskych; všetky tieto muky pretrpel, opovrhol duch kresťanstva a stried najväčšej búrky stál a rozletoval sa víťazne! A musel! On bol najvyšším, najväčším dobrodením človečenstva, čo ho aj zaraz nepoznali. Tak, hľa! ľudstvo samo sebe neverným sa nestane a stať nemôže; nič, žiadna moc na svete jeho pokroky, jeho rozvíjania nezastaví, lež vždy nájde svojich, ktorí sa za jeho poklady postavia a keď treba, so zápalom obetujú. Tí, ktorí mu v tom prekážky kladú, nesú mu len pomoc, bo rozpaľujú tých, ktorí šľachetný boj na seba podobrali, a zbroj odporníkov obracia sa k obrane bojovníkov za rozvíjanie a zdokonaľovanie života ľudského. — Čím ale národ v úplnom ducha svojho rozživotení postavený viac a viac ustáva, tým sa väčšmi uňho k večeru blíži a oči druhých tiež pomaly z neho sa spúšťajú a na druhé vychádzajúce svetlo obracajú.
História teda ide po šľakoch rozvíjania sa života ľudského, každé rozvíjanie ide napred, a tak aj život ľudský, čo sme už i hore vyššie pripomenuli, týmto rozvíjaním sa vždy a vždy zlepšuje a zdokonaľuje. Zlepšovanie a zdokonaľovanie sa života ľudského išlo teda tými národmi, ktoré k histórii patria a čo sme ich hore vyššie vystavili. Národy, ktoré v histórii a tak v zlepšovaní a zdokonaľovaní života ľudského účasť nemali, neurobili do tých čias nič dobrého, nič šľachetného pre ľudstvo a sú rovné údom29 rodiny, ktoré k jednej čeľadi s druhými prináležiac, samy nič k dobrému pospolitému rodiny nerobia, lež všetko len od nej čakajú. Ale len práca a zásluha za pospolité dobré nesie česť a slávu so sebou, ona len hlboko do pamäti sa zarýva a vďakou srdcia naplňuje; z tej príčiny len tie národy u iných cti a slávy došli, len tie sa v pamäti človečenstva oslávili, ktoré životom svojím život ľudský vyvýšili a ďalej pohli a týmto príkladom iným zasvietili. Vysoko v úcte človečenstva si zastal krásny národ helénsky30 a úcta táto a vďačnosť tak hlboko sa zaperila do srdca človečenstva, že po stoletiach národy európske, keď od Turkov ušliapaný a potlačený helénsky národ boj za slobodu začal, so živou účasťou sa ho ujali a celé zástupy a vojská k jeho pomoci do boja oproti surovým barbarom vyslali. Kto tiež s hlbokou úctou a s obdivovaním nepozeral z potomstva na národ rímsky, národ vôle ocelistej, ktorý, stojac najvyššie so životom svojím v rade tohočasných národov, jeden po druhom si podmaňoval a život svoj po vôli i na tieto národy prenášal, obhajujúc si pritom dlhé stoletia v lone svojom slobodu ako vestálky31 oheň ich? Nikto tiež istotne bez veľkej úcty nepozrie teraz na národ francúzsky, ktorý veľmi mnoho k povýšeniu a k ušľachteniu života ľudského vykonal a znamenitými útvormi ducha svojho národom sa zavďačil. Očitý znak tejto úcty je všeobecné sa rozšírenie reči a literatúry tohoto živého, bystrého národa po všetkých národoch vzdelanejších, ktoré sa oddávna na národ tento a každé jeho hýbanie pozerať naučili. Nie sú bez zásluh o človečenstvo i druhé národy románske a hlavne germánske, jeden na tom, druhý na inom poli, len národ slovanský, samojediný skoro z národov indoeurópskych v Európe, ďaleko za inými z tohoto ohľadu stojí a na žiaden spôsob s nimi v tomto ohľade zrovnať sa nedá. Je to hmota ohromná, národ tento, ale duch málo sa ešte v nej hýbal, zatarasený a zabednený v živote telesnom, preto ale aj národ slovanský si uznania dosiaľ v ľudstve nevydobudol, bo je bez väčších zásluh o človečenstvo. Tieto jeho doterajšie zásluhy, jeho činy a skutky, ktorými na národy pôsobil, sú ešte len na pár stranách histórie zaznačené a ľahko ich je vypočítať. Stáli Slovania na bránach európskych na stráži s mečom v ruke, obraňujúc Európu, tento chrám vzdelanosti ľudskej, pred nápadom a návalom surovcov, ktorí z Ázie na podmanenie Európy a jej národov, na hubenie a ničenie všetkého za roveň šáškam divoko od najstarších až do novších časov sa hrnuli. Túto stráž Európy, to je pravda, vyplnili Slovania čestne a slávne; potrieskané, rozdurené, zahnané, podmanené sú tie na Európu napadajúce hordy, stráž ale túto Slovania naspäť ostaním32 vo vzdelanosti európskej horko-ťažko zaplatili, nepripomínajúc to, že čiastočne sami hordami týmito zasypaní a v rozvití života svojho zatarasení boli. Huni33 a Avari,34 Chazari35 a Pečenehovia,36 Plavci37 a Mongoli,38 Mongoli pod Hostýnom,39 v Serai alebo v Zlatej horde,40 Astrachani a Kazani padli konečne mečom slovanským, meč slovanský Turkov od Viedne41 zahnal a Európu z horúceho nebezpečenstva vytrhol. Veľké tuto boli, pravda, namáhania, ale okrem týchto zásluh vykonaných mečom iné sú chatrné, bo nevzmohol sa medzi Slovanmi život duchovný. Vzmôže sa tento život v národe tomto, bo schopnosť je k nemu veľká a búritelia pokoja rozplašení sú, vzmôže sa prijímaním všetkého toho dobrého, čo národy európske pod čas aziatsko-európskych hrmavíc, okrytí42 Slovanmi, natvorili, v živote svojom uviedli a rozšírili, a toto je prvá práca národa dosiaľ zanedbaného. Čo nedobrého, naničhodného v živote západnom, to i tak do života Slovanov, trebárs by sa aj k nim podostávalo, nevsiakne, ale sťa pero na vode plávať ostane a naostatok dolu vodou života národného sa stratí. To všetko, čo tieto národy vykonali, v čom život ten čistoľudský, ktorý sme spomenuli, záležal, rozpráva história, náuka ľudského života národov. Histórii pripadá všetko toto vyložiť a vystaviť, z akého nízkeho stupňa sa človečenstvo na terajší stupeň výšky svojho života pozdvihlo, akú ktoré národy v tom účasť mali, s akými prekážkami pritom bojovali, čo ktoré vykonali. Len povrchný blesk na históriu ukazuje, čo za ohromná zmena v živote ľudskom sa stala, koľké od prvopočiatkov svojich pokroky urobil. Vec je histórie všetko toto až do podrobností vyložiť a vystaviť, najmä ako nižší stupeň ľudského rozvitia vždy do vyššieho prechodil, ako toto rozvíjanie ľudstva rad-radom po historických národoch sa tiahlo, ako jeden národ po druhom prácu prejímal a ju tam, kde predchádzajúci prestal, začal a dielo ďalej viedol. História alebo rozvíjanie ľudstva je jedna reťaz nepretrhnutá.
V Ázii a napospol na Východe je človek v každom ohľade otrok: v náboženskom, občianskom, spoločenskom a naposledok i rodinnom. V Číne, v Indii, Perzsku atď. vzýva človek moci prirodzené, je ich úplným nevoľníkom a krčí sa otrocky pred nimi; v politickom ohľade je úplným nevoľníkom panovníkovým, ktorý s ním kedykoľvek a jakokoľvek i s jeho osobou i s jeho majetnosťou naložiť môže; v spoločenskom ohľade robia medzi ľuďmi a ľuďmi takrečené kasty neprechodné priehrady, v ktorých je človek už od prirodzenia k tomu lebo inšiemu odsúdený a zatratený a nič ho na svete od tohoto odsúdenia nevybaví.43 V Indii človek nižšej kasty ešte ani len slobodne von z domu vyjsť nemôže, aby alebo pohľadom lebo chodom svojím človeka z vyššej kasty, napr. brahmana, neurazil. V rodinnom kole, ako inde, panuje tá istá otrockosť v tom svete: všetci sú nevoľníci pána domu a nevoľnica hlavná je žena. Vo všetkých týchto vzťahoch ešte aj v Židovstve panuje veľká a prísna služobnosť: človek sa zvíja pred bohom v prachu, kráľovi skoro celkom oddať sa musí atď. V Grécku, teda na zemi európskej, počína sa už pravdivá sloboda v každom ohľade: bohov svojich Gréci si síce ctia, ale slobodnejšie sa k nim majú a si o nich dosť aj zábavných a smiešnych poviedok navyprávajú, v obci rušia Gréci despocie44 a uvádzajú riad slobodný, v ktorom každý, ktokoľvek podľa obce k nemu patrí, slobodnú účasť má, v spoločenskom ohľade je obchod slobodný a v rodinnom obcovanie voľnejšie. Pravda, že nieto ešte ani v náboženstve úplnej slobody, ani v obci, bo ju len mešťania zažívajú, ktorí si pri svojej slobode kopy otrokov držia, v dome sú ešte ženy dosť prísno od pána, t. j. od muža oddelené atď., a preto sa svet tento, trebárs ako krásny, za vzor úplnej slobody predstaviť nemôže. Ďalej sa rozvíja ľudstvo v Ríme a na západe, kde sa po ohromných a dlhých bojoch ujíma naposledok náboženstvo úplnej slobody, t. j. náboženstvo kresťanské, ktoré každé otroctvo ruší a nás duchom nad samými sebou vládať učí. V náboženskom ohľade kresťanstvo tým učením otroctvo borí, že všetkých za synov božích vyhlasuje a netrpí viac krčenie sa pred bohom, ale naručuje sa len spravovať podľa jeho vôle, t. j. rozumnej vôle vlastného ducha ľudského; v občianskom a spoločenskom tak, že ľudí napospol všetkých za blížnych považuje, čím i lásku i rovnosť vzájomnú nakladá — kresťanstvo teda kasty, trebárs pod akými menami, netrpí, čím človeka napospol oslobodzuje: ako všade, tak aj v živote rodinnom kresťanstvo slobodu uvádza, bo učí jednoženstvo a tak slobodné spojenie, a na tomto základe uvoľňuje ženu a dáva jej právo spoludružky muža, pod ktorým menom ju aj do spoločenstva uvodí. Dlho, pravda, ešte trvajú staré pohanské zvyky, obyčaje, riady i pod slnkom náboženstva kresťanského a kresťanstvo dlhé časy len v zavrených chrámoch sa ohlasuje, bo ako vždy, tak aj tu nemôžu sa zaraz zmeniť staré spôsoby života, lež menia sa len pomaly. Pri tom všetkom kresťanstvo takrečeno nespozorovane v živote účinkuje, z chrámov do života vychodí a život pretvára. Ohromné zmeny kresťanstvo v živote národov k dobrému celého človečenstva porobilo a len slepý ich nevidí a neuznáva.
Tento chod histórie, pretvorovanie sa života národov zo vznešenej zásady kresťanskej, na tisíc a tisíc pobleskov rozlomenej, trvá až dodnes a pôjde i ďalej nepretržene. Národy, ktoré dosiaľ na tejto postati pracovali, sú hlavne románske a germánske, pod ktorých pôsobením stratila sa, pravda, harmónia grécka45 v živote a mnohé rozpadnutia nastali, predsa ale zo sveta naveky sa nevysťahovala. Mnohí z našich vekov len s túžbou na tie časy hľadia, za náhradu ale dostali sme mnoho inšieho pravdivého. Bez pokrokov, bez zmierenia neostane a časy vždy budú prichodiť lepšie a lepšie. Za národmi spomenutými leží zemepisne národ slovanský, a kto zná beh ducha a ducha všetkých týchto národov, ten iste povie, aj duchovne. Od neho má budúcnosť historická čo čakať, o tom niet pochybnosti.
Hovoria si často ľudia: „Staré časy, to boli časy, to boli časy dobré, teraz len všetko zlé panuje!“ Výpoveď túto história celkom vyvracia, ktorá učí, že predtým, vec všeobecne berúc, vždy bolo horšie a že histórii vždy lepšie a lepšie dni nastávajú. Bez zlého nikdy nebolo, ale viera v lepšie je nevývratná a u historika prechodí do jasnej vedomosti.

Najstaršie príhody na zemi uhorskej a jej základy
1
Každý, kto je len trochu zvedavejší, rád sa dozvedá o predošlých príhodách toho miesta, na ktorom je osadený, a každý chýr o tom, čo sa s ním dakedy robilo, s radosťou načúva. Obecný človek rád slýcha vyprávky o predkoch rodiny svojej, o mieste, na ktorom život trávi, človek viac vzdelaný neuspokojuje svoju zvedochtivosť len týmto, ale sa aj na príhody širších a väčších okolí, vyšších a rozsiahlejších zväzkov dopytuje: jeho tiež zaujímajú dejiny vlasti svojej a národa a väčšieho ešte zväzku nad tieto, celého človečenstva. Isteže aj naši krajania s radosťou počujú starodávne príhody, ktoré sa na zemi našej stali, a milo im bude nazrieť do tých časov, čo už dávno ponad zemou našou preleteli, isteže radi poznajú, jaké moci tu pracovali, až naposledok krajinu túto zväčša v tom spôsobe, jako ju za našich časov vidíme, vytvorili.
Nerobila naša krajina v dávnych časoch jeden celok a nebývali tu tie samé národy, ktoré teraz v nej žijú, ale delievala sa na všelijaké čiastky, ktoré hneď k tomu, hneď k inému mocnárstvu patrili, a rozličné národy v nej za dávnych časov bývavali, sem i tam po nej sa zháňali, mnohé po krátkom v nej bydle ju naveky opúšťali, daktoré na jej zemi ostávali. Po žiadnej zemi, hádam, krem rovín nad Čiernym morom, netúlalo sa toľko národov jako po tejto, ktorú dnes zemou uhorskou voláme: kraja ani konca nebývalo za starodávna tlačenici a miešanine národov na tejto zemi, bo sotvaže jeden národ sa do nej prisťahoval, už sa ich aj päť iných nanovo hrnulo. Tomu príčina je samé zeme položenie. Leží zem táto skoro v prostriedku našej sveta čiastky Európy, keď sa teda národy od východu na západ lebo od polnoci na poludnie hnali, obyčajne cez ňu prechádzať museli a západ a poludnie Európy svojím bohatstvom, o ktorom sa ďaleko chýr rozchodil, a pekným svojím položením vábili k sebe národy a tieto národy túlavé za bohatstvom a za zemami takými, kde by rozkošný život bez práce viesť mohli, bažili. Preteká potom krajinu túto veľká rieka Dunaj a vylieva sa do Čierneho mora, nad ktorým, jako sme už pripomenuli, ustavične tiež množstvo národov, z Ázie sa sypúcich, sa čmýrilo,2 koryto teda rieky bolo im za niť, ktorá ich do ďalších krajín viedla, im cestu ukazovala a usnadňovala. Sama tiež zem dunajská je úrodná, na zbožie a ovocie plodná, čo do poveternosti mierna, priťahovala ona teda tiež sama od seba národy. Od polnoci a východu zastretá je ona síce najviac vysokými horami, ale cez tieto hory vedú tiež cesty a priechody (prieseky), ktorými národy, keď sa hore korytom Dunaja od východu neťahali, do zeme sa predrapovali. Toto, hľa, všetko je príčina veľkému tomu zbehu národov na terajšej zemi uhorskej.
Niet staršieho národa na zemi uhorskej nad náš slovenský: koľké ten tu národy dočkal, koľké stadiaľto vystrájal, koľké prežil a hynutia i vymierania ich svedkom bol! On videl a zakúsil všetky tie víchrice, ktoré sa ponad zem túto valili, šľahali ony aj jeho, ale on všetko toto prestál a pretrval v nich jako jeho Tatry. Potratili sa druhé národy, ale on je ten istý, o ktorom najstaršie svedectvá o zemi tejto spomínajú. Starodávne svedectvá rozprávajú, že najstaršie sedaliská3 Slovanov sú zeme dunajské, a keď príbehy historické skusujeme, presvedčujeme sa, že majú istotnú pravdu. Takto svedčí ruský mních Nestor v letopisoch svojich, v meste Kijeve, v poludňajšej zemi ruskej okolo roku 1100 v reči staroslovenskej písaných, kde o starých sedaliskách slovenských podľa povestí, v národe samom rozšírených, takto hovorí: „Po mnozjech že vremjanjech sjeli suť Slovjeni po Dunajevi, gdje jesť nyne Ugorska zemlja i Bolgarska. Ot tjech Slovjen razidoša sja po zemlje i prozvaša sja imeny svojimi, gdje sjedše na kotorom mjestje“4 atď., t. j. po dlhom čase rozsadili sa Sloveni po Dunaji, kde je teraz zem uhorská a bulharská. Od týchto Slovenov rozišli sa druhí po zemi a nazvali sa svojimi menami, každý podľa toho, kde, na ktorom mieste sa rozložil. Nestor aj zem dunajskú výslovne volá zemou slovenskou (zemlja Slovjenska). Hlboký bádač starožitností slovanských, slávny náš krajan Pavel Jozef Šafárik, a iní učení mužovia velikú vážnosť a hodnovernosť letopisov Nestorových, tak aj zprávy tejto o najstarších sedaliskách slovenských, ktorú i starí poľskí i českí historici povedajú, dokázali, dokazuje sa ale aj táto zpráva inými historickými svedectvami, ktoré dole nižšie priviesť neprenecháme! Teraz ale povstáva otázka, do jakého asi času padá to rozloženie sa Slovenov po Dunaji, o ktorom sa sedenie ich nad touto riekou rozumieť má: či nerozumie tu Nestor len časy novšie, asi VIII. lebo IX. stoletie po Kristovi? Pravdaže, keby sa len aj tieto veky u Nestora rozumeli, Sloveni by tiež najstarší obyvatelia zeme uhorskej aj na tento spôsob boli, medzitým jedna okolnosť, ktorú Nestor v letopisoch svojich pripomína, keď sa dobre vyloží, omoc dávnejšie veky nám ukazuje, v ktorých sa Sloveni po Dunaji rozložili. Okolnosť táto je dorazenie Valachov (Galov, Keltov) do zeme dunajskej, pred ktorým bojovným národom a Slovenom násilnosť robiacim moc Slovenov, podľa vyprávania Nestora, za Tatry sa presídlilo.5 Galovia alebo Kelti, od Slovanov Volochmi, Valachmi, Vlachmi nazvaní, zaujímali v najstaršom čase Galiu, terajšiu zem francúzsku, a krajiny pri nej na západ i východ ležiace, z ktorých sem a tam sa rojili a zbrojou na druhé národy dorážali. Potomci ich, lenže už s viacej národmi pomiešaní, sú terajší Francúzi, Írovia a Škóti v kráľovstve anglickom. Pluky teda z tohoto národa dorazili na zem dunajskú a napadli tu podľa vypravovania Nestora na Slovenov. Ak sa dovieme istotne o čase, v ktorom sa to stalo, dovieme sa aj o starodávnosti bytovania predkov našich v zemi dunajskej. Hlboko učený krajan náš Pavel Jozef Šafárik s inými mnohými učenými mužmi dokázali, že dorazenie toto Galov do zemí dunajských, o ktorom aj Trogus Pompejus,6 rímsky spisovateľ, obšírnejšie vypravuje, padá medzi r. 350 — 336 pred Kristom, zavreli teda z tohoto všetkým právom, že národ slovenský už mnohé veky (seculum, das Jahrhundert) pred Kristom v týchto istých krajinách, v ktorých ešte aj teraz býva, bytoval a tu bol jako na domácej zemi svojej rozložený. Ďaleko teda, ďaleko do tmy vekov dávnych, o ktorých príbehoch ani len chýru medzi ľudstvom neostalo, zasiaha bývanie Slovenov nad Dunajom.
K iným dôvodom o najstaršom bytovaní Slovenov v zemiach dunajských, keď história o tom, jaké tu národy sedeli, mlčí, patrí aj to, že už u starých gréckych a rímskych spisovateľov z I., II. a nasledujúcich vekov po Kristovi slová, kraje, rieky a doliny v zemiach dunajských označujúce, prichodia, ktoré sú načisto slovenské, napr. pleso, meno panónskeho jazera, u Plinia7 (rímskeho spisovateľa, † 79 po Kr.) a iných spisovateľov vinou prepisovačov na peiso8 (lacus Peisonis) prekrútené, Čierna, mesto na terajšej rieke Černa, na hranici Uhorska a Valachie do Dunaja padajúcej, na mramorovom rímskom nápise z druhého veku po Kr. Pathissus, meno krajiny na Tise ležiacej, užívané u Plinia, Ptolemaea (gréckeho zemepisca z II. stol. po Kr.), Granua, rieka vo spisoch Marka Antonína Filozofa (rímskeho cisára okolo r. 180 po Kr.), náš Hron, Bastricius,9 rieka v Panónii podľa starorímskych máp a cestopisov, naša Bystrica atď. atď. Slováci i teraz ešte volajú jazerá napr. v Tatrách plesami, i teraz ešte tečie rieka Čierna nazvaná, i teraz ešte voláme krajinu nad Tisou Potisím a rieku z Tatier vytekajúcu, po Váhu najväčšiu, Hronom, máme i teraz mestá a riečky Bystrice. Kde by sa tieto mená u spisovateľov gréckych a rímskych boli v tom čase nabrali a kde by sa boli vzali tak čisto slovenské, keby národ slovenský už v tých časoch nebol v zemiach dunajských sedel? Tie mená žiaden druhý národ si osobovať nemôže, museli teda Sloveni už v tých najstarších časoch bývať v zemiach dunajských. Ešte aj inými dôvodmi poistiť sa môže dávne bývanie Slovenov v týchto zemiach, jako napr. tým, že vyslanec cisársky gréckeho dvora Priscus na svojej ceste k Atilovi, hroznému hunskému panovníkovi, r. 448 do kraja pod Tatrami konanej, kde Atila svoj hlavný tábor rozložil, vo všetkých dedinách, kade išiel, na potravu dostával proso a miesto vína medovec. Najmilšie a u starých Slovenov najužívanejšie jedlo bolo proso a najobľúbenejší ich nápoj bol medovec: kto by teda po tomto obyvateľov tých krajín, po ktorých vyslanec grécky Priscus cestoval, neuznal za Slovenov? Trebárs aj iná história predkov našich ich vlastnými menami v tomto čase a na týchto stranách nevystavuje, sú toto predsa dôvody tak vážne, že sa z nich istota o najdávnejšom sedení Slovenov v krajinách dunajských nadobúdza. Žiaden národ terajší v Uhorsku sa z ohľadu takej starobylosti na tejto zemi slovenskému nevyrovná; za najstarší národ v krajine uhorskej i najnovší spisovateľ štatistiky uhorskej zeme Fényes predkov našich uznáva.
Keď Galovia alebo Vlasi, jako sme hore povedali, do zemí dunajských medzi r. 350 — 336 pred Kr. vtrhli, Sloveni hlbšie do Tatier pred touto víchricou sa utiahli a mnohí z nich podľa vypravovania Nestora za Tatry na úrodné tamojšie roviny poprechádzali. Sami Galovia rozložili sa na rovinách nad Dunajom, krajinách plodných a príjemných. Ďalej za nimi na nižnom Dunaji sedeli rozličné rody tráckeho alebo ilýrskeho plemena, druhým európskym národom príbuzného, obyčajne Gétovia alebo Dákovia nazývaní. Potomci ich dnešní sú takzvaní Albánci alebo Arnauti10 a Valasi, títo ale už s druhými národmi zmiešaní. Že Galovia na Gétov, svojich susedov, sa oborili a kruté s nimi vojny viedli, je isté. V týchto ale pračkách prikvačilo ich nešťastie, bo od polnoci, nepochybne od Sarmatov11 tisknutí, spustili sa Kimrovia,12 národ galický, na západ a tuto od Bójov13 pravdepodobne v dnešnej Morave porazení dorazili do zemí dunajských, kde sa na bývajúcich tu Galov, Skordiskami14 zvaných, vrútili, ich nabili a ďalej zemami týmito do Itálie leteli, kde štyri rímske proti nim vyslané vojská na hlavu zbili, až naposledok r. 102 pred Kr. strašný Marius,15 rímsky vodca, tento zaklínač surových, na Rím sa ženúcich národov, sa im oproti postavil, ich náramne spral a do kolena vyťal. Boje medzi Skordiskami a getickými národmi v zemiach dunajských pod nápadom Kimrov bezpochyby začas ustali, potom ale zase sa len ďalej rozpaľovali, až naostatok do strašnej vojny medzi národmi getickými a galickými vypukli. Národom getickým viedol v týchto vojnách predok kráľ ich Boerebista,16 ktorý toľkú moc mal, že dvestotisíc bojovníkov do poľa vystavil, s ktorou silou, zeme dunajské až ďaleko do Tatier si podrobiac, oboril sa na kráľovstvo Bójov, národa galického, rozťahujúce sa po dnešnom Česku, Morave až do vrchov alpských a k Dunaju. Zo strany Galov vystúpil proti nemu kráľ Bójov17 Kritasir a bitka sa strhla pravdepodobne na rieke Rábe, do Dunaja padajúcej, v ktorej Galovia boli na hlavu zbití a zem ich od Boerebistu strašne spustošená. Bol teraz na tom Boerebista, aby mocné a veľké kráľovstvo Gétov založil, ale veľké jeho námery úmor mu prekazil; padol r. 45 pr. Kr. od bodáka svojich vlastných. Čím len kráľovstvo Gétov kleslo a Galovia silne zoslabení boli, oslabenia tohoto užívajúc, vystúpili susedia Galov, Nemci a menovite takzvaní Markomani,18 zo sedalísk svojich na Odre a dali sa do Bójov, ktorých poraziac, privalili sa do zemí dunajských a zaujali oba brehy Dunaja. Marbud, kráľ Markomanov, muž moci a slávy žiadostivý a dlhší čas na dvore rímskom, kde sa rímskemu vojenskému umeniu podučil, u výchyrného cisára Augusta19 jako hosť sa baviaci, po zaujatí zemí dunajských myslel tam v dnešnej zemi uhorskej kráľovstvo Markomanov založiť, ale obávajúc sa v tie časy ešte hroznej moci rímskej, ktorá sa už vtedy vždy diaľ a diaľ k Dunaju podávala, a majúc pred očima veľké porážky Kimrov a druhých národov, ktoré tieto od Rimanov utŕžili, vyšiel zo zemí dunajských a presťahoval sa do zeme Bójov v dnešných Čechách, kde sa aj usadil, Bójov si podrobil a hlavné ich mesto Buiämum zaujal, ktoré od toho času Marobudum sa nazvalo. Stalo sa toto pravdepodobne r. 12 pred Kr. Mocné panstvo Markomanov vyzdvihlo sa teraz v Čechách, Marbud ale prišiel onedlho s druhým kniežaťom nemeckým Armínom,20 na ktorého pre veľké jeho víťazstvo nad Rimanmi v horách teutoburských oči rodov nemeckých boli obrátené do nepriateľstva, z čoho neskôr vojna vypukla, ktorá pre Marbuda pre tú príčinu, že viac nemeckých rodov od neho odpadlo, zle vypadla. Oslabený porážkami a zradou skľúčený Marbud oddal sa Rimanom na milosť, ktorí, keď sa on sám vo vlastnej zemi držať nemohol, do Itálie ho zavolali a tam na hraniciach zeme s ľudom jeho na strach všetkým národom nemeckým, ktoré by sa do Itálie valiť opovážili, osadili. Na tejto svojej ceste tiahol Marbud so svojimi vernými do Itálie zemami dunajskými.
Už pri prvej jeho výprave do zemi dunajských priplichtili sa k Markomanom Kvádi,21 rod nemecký, a títo osadili sa v polnočnovýchodnej Morave a stadiaľ rozšírili sa až po Váh. Teraz títo, keď Markomani klesli, nad spojenými týmito dvoma rodmi vrchnú vládu zaujali a kráľovstvo svoje od slovenského Váhu až za Hron rozšírili. Okolo tohoto času, r. 50 po Kr., vrazili do zeme Jazygovia,22 rod sarmatský,23 ktorí sa na brehoch Čierneho mora za času Ovidiovho vyhnanstva potĺkali a s Gétmi alebo Dákmi ustavične prali, potom ale, tejto pranice sýti a tučnými zemami dunajskými privábení, hore korytom Dunaja do zemí nad Dunajom a Tisou sa dodali a tam rozložili. Spisovatelia grécki a rímski volajú týchto prisťahovancov Jazyges Metanastae, t. j. sťahovanci, bezpochyby preto, že sedaliská svoje menili, a nazývajú ich aj Sarmatae limigantes. I v nových bydlách svojich mali Sarmati potržky a boje s Dákmi a menovite s kráľom týchto Decebalom,26 ktorý im mnoho ťažkých rán zadal, zato ale z jednej strany tisknutí dobre znášali sa so západnými svojimi susedmi Kvádmi. Všetky tieto národy napádali na cisárstvo rímske a dakedy sa im aj pošťastilo víťaziť nad Rimanmi, potom ale neskôr všetkých naraz hrozná víchrica, najprv gótska, potom hunská, zachvátila a daktoré z nich, jako Kvádov, celkom rozmliaždila. Jazygovia behom času tiež vyhynuli, meno ale svoje jednej krajinke v Uhorsku, ktorá i teraz Jazygia (Jászság)27 sa volá, na pamiatku ostavili. Rimania i svetovládu svoju rozšíriť chtiví i panstvo svoje pred nápadmi surových národov ubezpečiť žiadostiví, už za časov chýrečného cisára Augusta do terajšej zeme uhorskej za Dunajom sa drali a aj po krutých bojoch s usadlými tam národmi, menovite dáckymi alebo ilýrskymi, krajinu túto vydobyli a ju pod menom provincie Panónie k rímskemu panstvu pripojili. Stará teda Panónia28 bola dnešná krajina uhorská za Dunajom, ktorá zem s kusom Dácie a krajinou, pred Dunajom po Tatry prestrenou, stojacou v čase pripomenutom pod držaním Kvádov, tvorí terajšiu zem uhorskú. Panónia sa delila na vyšnú a nižnú, tamtá tiahla sa riekou Rábou,29 stadiaľto istou vyznačenou čiarou po vtok Vrbasu30 do Sávy,31 druhá zaujímala kraje stadiaľto k východu. Onedlho ale mali Rimania náramne moc práce držať hranicu dunajskú, bo okolo r. 162 po Kr. z krajín polnočných od Odry a Visly toľká sila surových národov z rodu nemeckého a galického na ňu sa navalila, počnúc od Čierneho lesa (Schwarzwald) v terajšom Bádensku a Würtembersku až do Dácie, že Rimania s najväčším napnutím sily ledva, ledva hranicu svoju dunajskú zadržali a ohájili. Vojna táto od r. 162 — 180 vedená zovie sa vojnou markomanskou32 nie síce preto, že by Markomani hlavný národ v nej boli bývali, ale že meno ich od časov Marbuda Rimanom bolo najznámejšie a po moci, ktorú predtým si boli vydobudli, navôkol hrozné. Navalilo sa v tejto vojne dosť národov do Panónie a Illyrika, ale Rimania, napnúc sily, povyhadzovali ich stadiaľ. Pokoj, ktorý na túto vojnu nasledoval, netrval dlho, bo národy pripomenuté zase s novými silami na hranicu rímsku udreli, ju prešli a hlboko do cisárstva rímskeho vrazili i silu ľudstva so sebou do zajatia odviedli, potom ale sám rímsky cisár Marcus Aurelius3334 proti nim do poľa sa vybral, v dakoľko bitkách ich premohol, za Dunaj zahnal a do samej ich zeme prenasledoval, kde medzi Hronom a Moravou v zemi Kvádov ich nanovo na hlavu porazil. Marcus Aurelius chcel teraz zem týchto národov, dnešné Česko, Moravu a horné Uhorsko rímskou provinciou urobiť, v čom mu ale na druhých stranách panstva rímskeho vypuklé vojny prekazili. Zavrel teda s týmito národmi pokoj, ktorý ale národy, že podmienky jeho na veľkú im ťarchu boli, skoro zlomili a zas nanovo zbroje sa chytili. Sotvaže Marcus Aurelius nad predošlým víťazstvom triumf v Ríme vyslávil, už zas poznovu proti nim vybrať sa musel, zas ich ale a hrozne zbil a pokoj predpísal. Na tejto výprave sám Marcus Aurelius vo Viedni, dnešnom hlavnom meste rakúskom, zomrel. Nástupca jeho Commodus zavrený pokoj zadržal a sám neveľký bojovník ešte národom niečo z ťažkých podmienok, aby len pokoj mal, popustil. Takto sa skončila markomanská vojna. Napadali ešte potom tie národy v nasledujúcich časoch na panstvo rímske, ale tieto nápady nie sú tak jako vo vojne markomanskej znamenité, lež panstvo rímske vždy viac a viac sa otriasalo a oslabievalo. Pod týmto časom krútili sa rozličné národy nemecké v zemiach dunajských, sem i tam jeden druhý honiac a bijúc sa. Menovite vtrhli, jako sa zdá, na počiatku tretieho stoletia do zemí týchto Burgundi,35 národ nemecký, a za nimi zas onedlho privalili sa Gepidi,36 národ tiež z toho plemena, Gótom37 najbližší, ktorí sa do Burgundov dali a ich na hlavu porazili. Pochlapiac sa týmto víťazstvom, dali sa Gepidi do Gótov, usadlých za Tatrami, ale sa im títo dobre odmenili, potrieskajúc ich. Samých ale Gótov nakarhala potom hroznejšia metla, zbroj strašných Hunov.
Góti v najstarších časoch bývali v Škandinávii, v dnešnej zemi švédskej. Stadiaľto preplavili sa na protipoložené brehy Vindov, t. j. Slovanov a Litvanov, kde bezpochyby väčšie zeme zaujali. Z týchto ale brehov od Slovanov už v tie časy v krajinách zatatranských od Baltického mora k Čiernemu a od Visly a Odry až k jazeru Ilmenskému na polnoc sa rozširujúcich vytlačení, dole nižšie sa podali a naposledok až k Čiernemu moru medzi r. 182 — 215 po Kr. sa preniesli. V týchto ale krajinách jedna čiastka od celého národa sa odtrhla a na západ ďalej do zemí dáckych a dunajských sa sťahovala, ktorá pre rozdiel od bratov svojich, na východ ležiacich Ostgótov,38 nazvala sa Vestgótmi,39 Vizigótmi, t. j. Gótmi západnými. Tamtí aj ohľadom na púšte, na ktorých sedeli, volali sa Griutungovia (griut = púšť) a títo, t. j. Vizigóti, pre hory a háje, v ktorých bytovali, Tervingovia (terv = strom, zr. slov. drevo, drvo). Hrozné potom vojny viedli tieto kmene s Rimanmi a s druhými kmeňmi nemeckými, menovite s Vandalmi,40 ktorí v čas markomanskej vojny z Lúgie, t. j. dnešnej zeme lužickej a sliezskej, k Dunaju sa presťahovali, skadiaľ potom do kraja medzi Tisou a Marošom41 prešli a tu sa osadili. Na brehoch tejto rieky zviedli oni hroznú bitku s Gótmi, v ktorej ale na hlavu boli porazení a kráľ ich Visumar zabitý. Motali sa potom nato po Panónii. Vo vojnách proti Rimanom pomáhali Gótom aj druhé rody nemecké. Koniec týchto vojen bolo zrušenie a vyvrátenie rímskej vlády za Dunajom. Ostgóti od Čierneho mora hore medzi Dnestrom a Donom mocné založili panstvo, ktoré pod kráľom Erminrichom42 z pokolenia Amelungov43 najvyššieho stupňa moci dosiahlo. Vtom ale zahrmelo na východe a hrozná búrka váľala sa cez rieku Don do Európy; boli to strašliví Huni!44
S Hunmi počína sa to sypanie surových a divých národov do Európy, ktoré dakoľko století trvalo a strašnú biedu i nešťastia na národy európske uvaľovalo. Jako šášky sypali sa tieto národy z krajín ázijských a poduralských do Európy, v nesčíselných a tmavých kŕdľoch jako tie, aby zrýpali a požierali všetko, čo len európske národy pre potreby svoje nachystali, aby borili a váľali, rúcali a ničili, čo žilo a čo stálo. Podľa opisu spisovateľov toho veku boli Huni malookí, pleskatých nosov, tlstých hláv a v tvári nažlklí! Prvotné sedaliská týchto národov sú krajiny poduralské a z týchto vyšli aj Huni. Patria Huni jako aj druhé národy, za nimi do Európy sa valiace, k plemenu čudskému, možná vec ale, že Huni, jako aj za nimi nasledujúci Avari, už aj s kmeňmi tureckými boli pomiešaní. Začas potĺkali sa Huni medzi Volhou, Donom a Kaukazom, ale r. 374 opustili naraz Volhu a pod vodcom svojím Balamírom vrazili do Európy. Podrobiac si daktoré národy nad Čiernym morom, navalili sa na Gótov, ktorí, jako sme už riekli, v ten čas široké panstvo tam držali. Kráľ Ostgótov, spomenutý Erminrich, už obstarný a mečom nedobre viac vládnúci muž, zúfajúc nad ochránením kráľovstva svojho a seba, pred týmto strašlivým nepriateľom sám sa mečom preklal a tak istotnému podrobeniu ubehol, bo Huni, napadnúc na Gótov, ich premohli, do svojej služby, jako aj Slovanov z tých strán, vzali a s nimi potom ďalej do Európy sa valili. Po Erminrichovej smrti stal sa východných Gótov panovníkom pod vrchnou vládou hunskou Vidmar, ktorý, chtiac sa za porazenie Gótov nad Slovanmi vyvŕšiť, do Slovanov sa dal a trebárs v prvej bitke od nich premožený bol, predsa ich potom premohol, zato ale od panovníka Hunov Balambera, ktorý Slovanov za spoločníkov svojich považoval, bol prenasledovaný a naposledok aj zabitý. Vidiac Góti, že nič vykonať nemôžu, a ťažko nesúc jarmo hunské, s Viderichom, synom kráľa svojho zabitého, ubehli k Vizigótom na západ, keď sa ale búrka aj sem zbližovala, spojení s hodným počtom západných Gótov, prešli cez Dunaj a východnému rímskemu cisárovi Valensovi45 dali sa do ochrany, iní ale západní Góti s kráľom svojím Edinrichom vrhli sa pred búrkou do hĺbky Tatier. Ale búrka i sem sa ťahala, a preto aj títo Góti s kráľom svojím Edinrichom z Tatier ubehli a za inými bratmi svojimi za Dunaj sa premiesťovali a ochrane rímskej zverili. No i rímska moc, hoc ešte dosť pevná a veľká, nevidela sa týmto poľakaným národom pred strašlivou hunskou povodňou bezpečným prítulkom, pre tú príčinu, jako aj zo žiadosti lúpenia, veľký počet východných Gótov s kniežaťom svojím Alarichom,46 naberúc k tomu moc ešte iných nemeckých kmeňov, ďalej na západ sa ťahali a na Itáliu (taliansku zem) udreli, kde ale silne nabití boli. Po tejto porážke jedna časť z týchto Gótov pod vodcom Stradagerom (Stratagaisom) s inými tými kmeňmi nemeckými, ktoré sa im už prv boli priplichtili, a menovite s Vandalmi, Švevmi47 a sarmatskými Alánmi48 ešte ďalej na západ sa vrhla, po čom do Galie a Španielska spolu všetci poprechádzali a tam každý osobitné kráľovstvo založili.
Huni na ďalšej svojej ceste dali sa najprv do východného cisárstva rímskeho, ktoré sa ich hrozným rukám veľkým platom odkúpiť muselo a potom, nemajúc už pred sebou žiadneho väčšieho a silnejšieho nepriateľa a pyšní na to, že slávne cisárstvo rímske tak chytro sa im poklonilo, valili sa do ďalšej Európy a do Panónie s hlavnou mocou vrazili, kde si aj hlavný tábor založili. Na výprave tejto bol vodcom ich Ruj, po ktorom hlavná správa jeho bratovi Mundzuchovi49 do ruky sa dostala. Za Mundzuchom nasledovali vo vláde synovia jeho Bleda a strašný Atila,50 ktorý ale, sám len po panovaní bažiac a námery (scopus, der Zweck) svoje bez všetkej prekážky vyviesť chtiac, staršieho svojho brata Bledu o život pripravil a sám sa vlády chytil. Pri dnešnom Tokaji bol hlavný tábor Atilov. Vysoká bola jeho myseľ panovať nad svetom, hrozná a búrlivá žiadosť jeho, považujúceho sa za bič boží, nakarhať národy za ich priestupky, a prostriedky k vykonaniu týchto žiadostí boli silné, náramné: neobmedzená jeho dôvera k sebe samému a k šťastiu svojmu a pri ruke sedemstotisíc v boji vycvičených, lúpež za remeslo majúcich, neobmedzene mu oddaných a bez výnimky poslušných bojovníkov. V ten čas už bolo rímske panstvo na východné a západné úplne rozdelené51 a východného stolica (metropolis, die Hauptstadt) bol Carhrad (Constantinopolis), západného Rím. Východné panstvo, jako sme pripomenuli, už Atilovi daň platilo, západné ale bolo ešte na slobode. Na toto teraz zastrájal sa Atila a tým skôr k vyvedeniu svojho úmyslu sa naklonil, že ho proti tomuto panstvu aj Geiserich,52 kráľ Vandalov, ktorí medzitým zo Španielska do Afriky sa boli presťahovali, sám jeho moci sa bojac, podhuckával. Podrobiac si ešte okolité národy, vyrútil sa Atila naposledok so svojím hrozným vojskom proti panstvu západnému a za ním sa tiahol celý kŕdeľ pomocných národov: Ostgótov, Gepidov, Rugiov,53 Širov,54 neskôr aj Duringov a Burgundov. Bezpochyby, že aj Slovania boli v tomto kŕdli. Zo strany rímskeho panstva viedol proti nemu pluky Aetius,55 ktorý predtým u Hunov z rímskej strany bol záručníkom pokoja a v tábore hunskom jako chlapec s Atilom sa hrával. Vrstovníci, kamaráti dávni pri hrách chlapčenských, vystúpili teraz proti sebe, každý plný darov vojenských a každý chtivý slávy, Atila surovší, Aetius vzdelanejší, tamten v boji prudší, tento v umení vojenskom zbehlejší, tamten aby svoju žiadosť po vojne nasýtil a boril, tento aby svet od surovca oslobodil a bezpečnosť i padajúcu rímsku slávu zadržal. Na strane Aetiovej stálo tiež mnoho nemeckých národov, jedny, čo západnému rímskemu panstvu boli poddané, druhé, čo pred búrkou hunskou utiekli k rímskej ochrane; boli tam západní Góti, časť Burgundov, ripuárski Frankovia,56 dosť Sasov, Alánov a Bretónov. Atila sa dovalil do Galie, terajšieho Francúzska. Aetius tu tiež stiahol svoje vojská a položil sa poľom proti nemu. Pohľad na vojská Aetiove zrazil Atilu tak, že sa neopovážil do bitky, ale ustúpil nazad na polia katalaunské (Chalons). Aetius mu šiel na tie polia po šľaku. Tam sa vec rozhodla. Hanbiac sa Atila, že ustupuje, dal heslo do bitky; bitka bola strašlivá. V nej zobrali Rimania ostatné sily a hrdinstvo ich ešte raz sa tam zaligotalo jako slnka hasnúce blesky pri západe. S touto silou a silou národov, rabstvom hunským nastrašených, a k tomu zbehlosťou svojou vojenskou odstrčil Aetius Atilu z poľa bitky i preukázal mu, že je nie, za čo sa vydával, bič boží. Bola táto bitka ostatné víťazstvo Rimanov a bojoval v nej ostatný hrdina rímsky. Stalo sa to r. 451. Vidiac Atila, že tu nič nevykoná, obrátil sa v nasledujúcom roku do samej Itálie, ale zem táto, moc riekami prekrižovaná, pre jeho jazdu (die Reiterei) bola nepríležitá a keď len ďalej sa dral, prišiel mu v ústrety sám pápež Leo I.57 v kajúcom obleku, prosiac ho s hlbokou poníženosťou, aby nezhubil zem a dal pokoj jej ľudu. Ponížené prosby, prednesené v kajúcom obleku, pohli ho k tomu; myslel Atila, bič boží, že nemá teraz ich viac pokutovať, keď sami od seba robia pokánie za priestupky. Urobil nato potom ešte jednu výpravu do Galie, keď ale aj tá sa mu nepodarila, navrátil sa do Panónie a tam sa nemiernym hostinám a najmä pitiu vína oddal, čo mu aj, jak sa verí, k smrti pomohlo, bo nanáhlo umrel. Pominul sa r. 454. Po Atilovej smrti zvadili sa jeho traja synovia Ellach,58 Irnach59 a Dengezich60 o otcovskú vládu i dvaja mladší povstali zbrojne proti najstaršiemu Ellachovi. Hlúpu túto nesvornosť Atilovcov národy ujarmené, čakajúc krem toho na vybavenie z hnusného jarma hunského jako na božie zmilovanie, použijúc, povstali proti nim, jeden po druhom sa oslobodzovali a vládu i panstvo Hunov zoslabiac, naposledy roztrieskali. Prví, čo sa do Hunov dali, boli Gepidi a za týchto príkladom oborili sa na nich druhé národy. Zbití a rozplašení Huni, čo v týchto vojnách nepadli, ubehli do predošlých svojich sedalísk nad Čiernym morom a tam pod menami Hunogurov, Uturgurov a Kuturgurov sa ešte daktorý čas držali, až ich nové tu nahnané víchrice docela zničili.
Národy, ktoré sme pred víchricou hunskou v zemiach dunajských sedieť videli, boli: Kvádi, Burgundi, Gepidi a na krátky čas do Tatier prisťahovalí Góti. V krajinách tatranských sedeli jako predtým, tak aj teraz rody slovenské a boli iste najrozšírenejšou vrstvou národnou, na ktorú sa moc z druhých národov nalepilo, ale nikdy ju nevyhubilo a stadiaľto nevytlačilo. Pre tú príčinu, že rody tieto v jeden silnejší spolok ešte spojené neboli, nevystupujú ony ani tak patrne za roveň druhým národom v týchto vojnách.
Kam Góti sa z týchto zemí podeli, videli sme, o Burgundoch, kedy sa stadiaľto vysťahovali, nič istého sa nevie, vidno ich ale už na konci štvrtého stoletia medzi Rýnom,61 Neckarom62 a Mohanom. Príchod Hunov do Panónie dočkali v týchto zemiach Kvádi a Gepidi, no Kvádi, už krem toho predchádzajúcimi vojnami zoslabení, vo víchrici hunskej, jako sme už pripomenuli, sa rozsypali a potratili, Gepidi ale, hoc aj Hunom poddaní a tiež ich na výpravách vojenských spoločníci, v zemiach dunajských sa zadržali a po vysotení Hunov z Panónie panstvo svoje nad Tisou obnovili a upevňovali. Zem Kvádov zaujali napotom Rugovia, rod nemecký, ale nedlho ju vládli, lebo príduc do vojny s druhými rodmi nemeckými a menovite s Otachrom,63 kniežaťom Turkilingov, rodu nemeckého, ktorý rímskemu západnému panstvu koniec urobil a sám teraz za pána zemí rímskych sa vydával, boli prevládaní a do hornej Itálie prevedení. Za krátky čas po Hunoch dosťahovali sa do zemí dunajských aj Hirrovia,64 rod nemecký, ale sa tu dlho nezadržali, bo napadajúc na susedov svojich Longobardov65 v zemi Rugov, v dnešnej Morave usadených, od nich premožení a sem i tam rozprášení boli. Onedlho nato sami Longobardi, rod rovne nemecký, ktorí prvotne na východnom i západnom brehu Labe sedeli a stadiaľ okolo r. 487 do zeme Rugov prešli, vrazili do zemí dunajských a tu sa rozložili. Pred ich príchodom mali najvyššiu vládu nad zemami panónskymi Ostgóti, ktorí sa aj počas víchrice hunskej v zemiach cisárstva východného zadržali a že cisárstvo bolo slabé a Huni už rozplašení, moc svoju vždy ďalej rozširovali. Krivým okom hľadelo cisárstvo na rastúcu moc východných Gótov i aby sa ich dajako sprostilo, vystrojilo ich do Itálie k premoženiu Otachra, spomenutého kniežaťa Turkilingov, ktorý už sám najvyššiu vládu v Itálii si osoboval a žiadneho cisára v západnom panstve viac trpieť nechcel. Ta do tých strán s vodcom svojím Diotrichom66 prihnali sa teda východní Góti a dobre im v Itálii šťastie poslúžilo, bo Otachra po viacej bitkách r. 493 pri Ravene67 na hlavu porazili, sami ale potom nemajúc ohľad na východné panstvo rímske, na jeho nároky na Itáliu a svoje naloženie, samostatné panstvo v Itálii pod menom východného panstva gótskeho založili. Diotrich, vladár tohoto nového panstva, osoboval si najvyššiu moc aj nad tými zemami, ktoré predtým k západnému rímskemu panstvu patrili a že nikto mu v tom činne prekážať nemohol, panoval aj vskutku nad tými zemami, ktoré si mohol dobudnúť. Medzi týmito zemami bola aj Panónia a Dácia. Ale nedlho sa tešili Góti zo svojho nového panstva, bo východný dvor, hľadiac na nich jako lúpežníkov, skoro našiel mužov, ktorí ich pokorili a panstvo ich zrútili. Boli to Belisarius68 a Narses,69 vodcovia slávneho cisára Justiniána.7071 Po roztrieskaní východného panstva gótskeho východný dvor rímsky nad zemami dunajskými zase vládu svoju rozšíril alebo si ju aspoň osoboval, medzitým ale Gepidi, ktorých sme v krajinách nad Tisou zanechali, panstvu východnému prekážky robili a na zeme okolité nabiehali. Justinián, aby bujných Gepidov na uzde držal, ponúkol Longobardov so zemami dunajskými, ktorí i zaraz, dobre znajúc, že sú to zeme dobré, do nich, jako sme už pripomenuli, vrazili, do Gepidov sa dali a si ich aj neskôr podvrhli. Stalo sa to r. 565. Medzitým zase z východu nová surová zber do Európy sa hnala, strašní Avari, národ, jako aj Huni, plemena čudského a možná aj s Turkami pomiešaní. Vyšli tiež stadiaľ, skadiaľ Huni, z podhoria uralského, a prejdúc rieku Jaik72 a Volgu, najprv na jednoplemenníkov svojich Sabirov,73 Uturgurov a Kuturgurov udreli, ich roztrieskali a tak ďalej do Európy sa podávali. Od východného cisárstva, predchodcami ich nastrašeného, ľahko dostali dane a tak potom hnali sa do zemí dunajských, kam práve vtedy dorazili, keď sa Longobardi s Gepidmi tĺkli. Longobardi vzali si ich za pomocníkov a po strieskaní Gepidov popustili im týchto zeme medzi Tisou a Dunajom, v ktorých sa Avari usadili. Po krátkom čase nato vysťahovali sa Longobardi zo zemí dunajských na pozvanie Narsa, od východného dvora urazeného, do Itálie a tam aj sedieť ostali, panovanie východného cisárstva v Itálii veľmi obmedziac. Avari sa teraz v zemiach dunajských tým lepšie a pohodlnejšie rozložili a výpravy vojenské na všetky strany z tábora svojho začali. Viacej rodov slovanských si hneď spočiatku podvrhli, čím spyšnejúc, aj od Slovanov, na ľavom brehu dunajskom osadených, s nadutosťou sa domáhali poslušnosti, ale vodca ich Lauritas74 poslom chána, vodcu avarského, odpovedal: „Kto pod slnkom bude tak silný, aby nás prevládal? My navykli sme sami nad druhými panovať, a nie si nad sebou panovať dať. Zostaneme my na slobode, kýmkoľvek budú meče a zbroj v rukách našich.“ Ale nenatrafili všade Avari na takýto hrdinský odpor. Široko a ďaleko zo zemí dunajských rozšírili oni svoje panovanie, ustavične národy a najmä cisárstvo východné napádajúc a ukrutné vojny vedúc bez pretrhnutia. S národmi podmanenými hovädsky zachádzali títo divosi, lebo jako starodávny náš letopisec, už hore pripomenutý Nestor rozpráva, miesto volov zapriahali ženy podmanených národov do svojich vozov, takrečených telieg.75 Panstvo avarské, jako sme riekli, ďaleko sa zo zemí dunajských rozprestieralo a siahalo menovite na poludní až po brehy Adriatického mora a do starej Dácie, na polnoc ďaleko za Tatry, na východ až po Čierne more a na západ až za Labe, rieku českú. V týchto krajinách bývali najviacej kmene slovanské, na ktorých tedy hnusné avarské jarmo najviacej ležalo. Ohavným týmto a neznesiteľným jarmom pobadurkaní Slovania boli prví, ktorí sa zbroje proti Avarom chytili a na slobodu domáhali. Kmeň český pod slávnym vodcom svojím Sámom viedol predok druhým Slovanom v týchto bojoch. V moc a veľkých bitkách porazil Sámo Avarov a nielenže českých Slovanov od hnusného jarma oslobodil a prvé kráľovstvo tohoto národa r. 627 založil, ale aj hrozne zatriasol moc avarskú, ktorá sa od tohoto času počala knísať a rozpadať. Onedlho nato aj druhé kmene slovanské do boja proti Avarom sa pustili, a to Chorváti a Srbi, ktorí, vysťahujúc sa zo zemí zatatranských, od cisárov východných v krajinách ilýrskych7677 sedenia dostali pod tou podmienkou, jestliže Avarov z nich vyhodia. Bystré do boja udreli kmene tieto na Avarov, zo zemí popustených ich vyhodili a rozložili sa tam na slobode. Takto povytriasaní a oslabení Avari neopovažovali sa viac vrážať do východného cisárstva a musiac z nápadov svojich popúšťať i o vlastnú bezpečnosť sa bojac, vystavali v zemiach svojich deväť valmi a haťami ohradených táborov, od nich vár, od Frankov hringami volaných, do ktorých teraz s pokladmi narabovanými sa utiahli. Jeden z takýchto táborov mal sedem míľ v priemere (in diametro). Ale oslabeným národom žiadne pevnosti ani ohradené tábory nepomáhajú a tak ani Avarom ich váry nepomohli. Zbití už a zmocovaní od Slovenov, boli naposledok, keď sa do nemeckých záležitostí starať začali, aj do Nemcov pochytení, a to od samého ich veľkého cisára Karola,78 ktorý dielo, čo slovenské rody začali, dovŕšil, Avarov79 často premohol a ich váry rozhádzať dal. R. 803 bol koniec avarskému panovaniu. Vladárenie a plahočenie sa týchto surovcov po Európe trvalo 241 rokov. Z Avarov dačo tu zostalo a s druhými národmi sa pomiešalo, daktorá ale ich čiastka utiahla sa bezpochyby do krajín nad Čierne more, do tohoto úľa kočovných (sem a tam sa túlajúcich, nomadici) národov. Zeme zadunajské, ktoré Avari držali, zaujali teraz Nemci a podvrhli ich franskému cisárstvu i dali osobitnými hraničnými grófmi riadiť.
Po sklesnutí moci a sily avarskej vystupujú teraz na divadle zemí dunajských dve panstvá, z ktorých jedno, inde korene majúc, sem sa ďaleko rozšírilo, druhé tu svoje korene pustilo. Prvé je panstvo Bulharov,80 druhé Slovenov, známe pod menom Veľkej Moravy. Obe panstvá už pred konečným klesnutím moci avarskej povstali, pod časom jeho hynutia sa vzmáhali a obe na vysoký stupeň moci a slávy vystúpili. Pre tú príčinu, že obe sú už so založením panstva uhorského bližšie spojené, osudy ich, nakoľko nám známosť ich je potrebná, osobitne rozpovieme.
Bulhari, národ čudský, príbuzní Hunov, Kuturgurov, Avarov a iných týchto plemenníkov, bývali za starodávna, jako aj títo, v krajinách poduralských a menovite v zemi medzi Volgou a Donom. Stadiaľto ale za roveň druhým svojim plemenníkom už r. 487 sa vyrojili a prejdúc Dunaj, do východného cisárstva k rabovaniu vrazili, no ubití nazad sa utiahli. Ale nezlomila sa tým ich chuť po drancovaní zemí cisárstva, preto nápady svoje obnovili a naposledok nad Grékmi aj víťazili. Hrozní Avari zastavili načas ich nápady, svojej moci ich podvrhnúc. Ale Kubrat,81 knieža bulharský, medzi r. 634 — 641 jarmo avarské zlomil. Synovia jeho okolo r. 660 — 688 podelili si vládu otcovskú a z týchto tretí, Asparuch, polnočné krajiny zanechajúc, cez Dneper a Dnester do zemí východného cisárstva sa presťahoval a medzi Dunajom a sedmohradskými horami sa usadil. Z týchto sedalísk vysypali sa potom Bulhari do Moesie82 a ju podmanili. Obyvatelia Moesie, ktorá neskôr meno svojich podmaniteľov, t. j. Bulharie, prijala, boli Sloveni. Na tejto zemi medzi rodmi slovenskými založili Bulhari mocné panstvo, ktoré sa neskôr ďaleko za hranice Moesie rozšírilo a na cárstvo povýšilo.
Vojny s Grékmi boli od Bulharov neprestajne vedené a šťastie hneď tamtým, hneď týmto slúžilo. Pod panovaním bojovného kniežaťa Kremusa83 okolo r. 802 dobili sa Bulhari do Dácie a krajín na východ od Dunaja. Keď Avari celkom upadli, Bulhari ešte viac zemí v krajinách podunajských vydobyli a panstvu svojmu pripojili. Takto sa kamdiaľ viac moc bulharská rozširovala. Už predtým pri veľkom sťahovaní Bulharov jedna ich časť pod štvrtým synom Kubratovým v okolí Tisy a Maroša sa usadila. Títo prisťahovanci bulharskí do Panónie spojili sa teraz s jej vybojovateľmi bulharskými, s bratmi svojimi, čím sily ich sa zdvojili a panstvo Bulharov celým Potisím až do Pešti84 a k hore Matre a Tatrám rozšírili. Neskôr boli sa Bulhari až do Panónie predrali, ale zdá sa, že vláda ich od Frankov skoro tam zničená bola. Pod kniežaťom Borisom,85 veľkým bojovníkom, ktorý sa prvý z kniežat bulharských na kresťanskú vieru obrátil, moc Bulharov ešte neprestajne rástla a navôkol sa rozširovala. Tak bolo ešte aj pod jeho synom Simeonom, v literatúre slovanskej kniežaťom pamätným. Prvý on z rodu kráľovského spisoval knihy slovenské a vzal si miesto kniežacieho titul cára. Pod jeho synom Petrom86 moc bulharská už upadala a pod tohoto synmi Borisom a Romanom celkom upadla. Ján Tzimiskes,87 cisár grécky, bojovník veľký, ju podvrátil a Rusi k tomu dopomohli. Stalo sa to r. 971. Pozdvihli sa ešte potom Bulhari a zanovito (tvrdošijne) dlhý čas proti Grékom bojovali, ale cisár grécky Basilius, bojovník veľký a neúmorný, Bulharobijca nazvaný, po tridsaťročnej vojne ich premohol a usilovanie na samostatnosť navnivoč uviedol. Ďalšie osudy Bulharska nespomíname a sú krem toho málo pamätné.
Pripomíname ešte len tú, pre nás veľmi dôležitú okolnosť, že Bulhari behom času celkom sa poslovenili a z Bulharov čudských stali sa čistí Slovania. Usadlí medzi čírym ľudom slovenským, duchom nad nich bystrejším, prijali oni reč, zvyky a práva, napospol národnosť jeho a tak zbrojou Slovenov prevládajúci, boli od nich mravom a umom prevládaní. Zato ale tamojšie88 kmene slovenské prijali meno ich národné, jako Galovia meno Frankov. Samo89 od seba sa rozumie, že toto poslovanenie Bulharov nezrobilo sa mocou a násilím, bo Bulhari boli vladári, ale samo od seba. Bulharom zapáčil sa čerstvý, živostiplný a pritom pokojnejší život slovenský, zapáčili sa im ich dobré mravy a život spoločenský a zato spojili sa so Slovenmi i dušou v národ jeden. Tak potoky hrkotavé, na jar zo snehu povstalé, prudko sa síce valia, ale aj skoro zamĺkajú a vyschnú, no vody tiché trvajú a neprestajne dunia v brehoch svojich.
Po zlomení sily surovcov avarských slovenské rody v Tatrách a na Morave, sem a tam všelijakými prebehujúcimi víchricami smýkané,90 vždy utlačované a utiskované, naposledok sa tiež prebrali a vidiac silnejšie zjednotenie u bratov svojich českých, i úžitky jeho, samy sa tiež užšie zjednotili a v obec spojili. Sťahovanie národov bolo už prestalo, pokoj väčší sa rozložil, moc avarská klesla, teraz teda prišiel čas i pokojamilovným rodom slovenským z tíšin svojich vystúpiť a sa silnejšie proti druhým národom postaviť. Každé zjednotenie musí mať na hlave osobu, ktorá mu istoty a skutočnosti dodá a bez ktorej jednota sa nepodarí: tak vidíme aj pri jednote rodov slovenských vystupovať zaraz prednú túto osobu, vladára. V predchádzajúcich časoch nevidí sa taká osoba a z toho, že rody slovenské docela sa v týchto stranách na divadlo dejín neukazujú a každému, kto len príde, po sebe plahočiť a voziť sa dajú, bezpečne zavierať môžeme, že jej ani pre celý národ nebolo a tak že nebolo ani užšieho spojenia. Prvý vladár rodov slovenských v dnešnej Morave, v Tatrách, až k Dunaju sa prestierajúcich, bol Mojmír, po ktorom aj rodina slovenská panujúca nazvala sa mojmírovskou. Panstvo jeho hraničilo s mocným a na ten čas rozsiahlym cisárstvom franským, ktorého mohutným vladárom vtedy bol Karol Veľký, a za Dunajom sa ešte zbití Avari pelešili. Cisár franský bol aj cisárom rímskym a hoc už aj panstvo Rimanov dávno bolo sa minulo, predsa ešte predstavenia o jeho veľkosti a panovníctve nad svetom neboli vyhasli. Z Ríma panoval pápež nad kresťanským svetom v duchovnom ohľade, cisár rímsky, ktorého sám pápež, za božieho námestníka považovaný, pomazal a korunoval, mal panovať nad celým kresťanským svetom v svetskom ohľade, mal teda podľa predstavenia veku dávne rímske panstvo v živote držať, tým viac, že teraz k tomu dostal väčšie právo od hlavy cirkvi, samovladára duchovného v svete kresťanskom. Pri tomto cisárstve s takými a toľkými nárokmi (Anspruch, vindicatio juris), tak mocnom, zriadenom a rozsiahlom, vystupuje obec rodov slovenských na Morave a Dunaji, dávna Veľká Morava, sama osebe ešte útla, nezriadená, nerozšírená, obec v puku. V zemi zadunajskej, pošliapanej a veľmi vypustlej, rozkladajú sa tiež ešte rody slovenské, k nim vari (asnáď) sťahujú sa ešte druhé z Tatier a tie pohnuté zväzkom pokrvnosti hlásia sa k obci bratov svojich, vyvstávajúcej nad Moravou a tiahnúcej sa Tatrami k Dunaju, ale stlčeniny avarské zadierajú sa do nich a vadia a perú sa s nimi. V tomto stave obec slovenská, z jednej strany veľkou a slávnou ríšou Frankov zaclonená, z druhej v neistote a v nepokoji strvávajúca, sama v sebe ešte útla, neupevnená, pokoja k svojmu rozvitiu potrebná, už na kresťanstvo obrátená, poddáva sa dobrovoľne pod vrchnú opateru veľkého a mocného cisárstva Frankov, ríše kresťanskej, ktoré si už i tak na ňu právo osobovalo. Poznať z toho múdru a opatrnú hlavu Mojmírovu, že vedel, čo panstvu jeho treba a skadiaľ mu nebezpečenstvo hrozí, poznať i jeho silu, že radšej spredku sa poddal a blesk dokonalej vrchnej vlády sám dobrovoľne na stranu odložil, lež aby bol pri nerozvitých ešte obce svojej silách sa do boja pustil a ju hneď v prvom vzraste nalomiť dal. R. 803 na sneme ríše franskej v meste Rezne stalo sa toto poddanie, kde i slovenskí i avarskí vyslanci pred cisára predstúpili a jemu sa so svojimi zemami pod ochrannú vládu oddali. Pred vojnou ubezpečený Mojmír dal sa teraz s celou dušou do zriadenia a ustálenia panstva svojho a do rozšírenia v ňom náboženstva kresťanského, čo sa mu aj v pokoji darilo. Pokoj tento pretrhovali len spočiatku Avari, ktorí sa so Slovákmi vždy o medze sedalísk svojich vadili a bezpochyby aj prali, ale súc pod jedným vrchným pánom, na slovo jeho rozhodné potom sa porovnať a tak dobre, jako vedeli, jeden s druhým susediť museli. Viacej jako roztržitosti s Avarmi znepokojil Mojmíra Pribina,91 údelný knieža nitriansky, bezpochyby pochádzajúci z rodiny panujúcej, človek sebevoľný, nepokojný, panovania bez potrebnej k tomu sa vyhľadávajúcej sily žiadostivý a ešte vždy pohanstvu oddaný. Bezpochyby chcel si v kniežatstve nitrianskom jako pán samostatný dvoriť a nič o poslušnosti samému vladárovi Veľkej Moravy, ku ktorej kniežatstvo nitrianske jako čiastka patrila, nevedieť, za čo rozhnevaný Mojmír, jako aj preto, že od pohanstva upustiť nechcel, tohoto sebevoľníka, a to všetkým právom, o kniežatstvo nitrianske pripravil a ho r. 830 z vlasti vyhnal. Pribina dal sa na cestu tú, na ktorú sa všetci naši sebevoľníci dávajú, t. j. utiekol k tým, u ktorých svojim nohy podkopávať mohol, k susedným Frankom a menovite k ich hraničnému grófovi Ratbodovi, ktorý ho veľmi vľúdne prijal a cisárovi Ludvikovi,92 synovi Karola Veľkého, mocne porúčal. Od tohoto láskavo prijatý urobil teraz tomuto kvôli to, čo prv sám od seba urobiť nechcel, t. j. prijal náboženstvo kresťanské, ku ktorému mu cisár prestúpiť kázal. Bezpochyby sa mu ale tie plody slobody, po ktorej túžil, opierajúc sa Mojmírovi, neveľmi ľúbili, bo sa onedlho so svojimi ochrancami rozkmotril, od nich ubehol a sem i tam sa potĺkal. Pochodiac po rozličných kniežatách jako potlkeň, naposledok sa zase k Nemcom privinul a na milosť sa im zveril. Krajinský (Krain, Carniolia) pohraničný gróf Salach zmieril ho s jeho predošlým ochrancom Ratbodom a naposledok i so samým cisárom, ktorý rád, že jedného z kniežat veľkomoravských v rukách má, dal mu v držanie kus zeme v dolnej Panónii nad jazerom Blatenským.93 Medzitým Mojmír sebevoľníka zbavený tým viac dobrého v zemi svojej robiť a náboženstvo kresťanské s celou dušou rozširovať mohol. K ustáleniu a rozšíreniu tohoto náboženstva slúžili dve biskupstvá, v Olomouci a v Nitre, ktoré Mojmír už predtým okolo r. 826 založil. Ale zlý duch prihnal zase sebevoľníka do krajín Veľkej Moravy. Bezpochyby na prímluvu cisára alebo hraničných jeho grófov popustil Mojmír zase kniežatstvo nitrianske Pribinovi, mysliac, že už nakarhaný sa polepšil a že nebude viac robiť garázdy.94 Neopovážil sa on, pravda, viac zjavne Mojmírovi sa opierať a neposlušnosť proti nemu nakarhaný ukazovať, no dostanúc všetko z milosti Frankov, stal sa ich povrheľom a náhončím, preto vyvŕšiť sa chtiac na vladárovi za svoje vyhnanie, začal ho u nich čierniť a zo zámyslov, že sa od ich vrchnej vlády oslobodiť chce, obviňovať. Ľahko tomu uverili Nemci, vidiac, že Mojmír zem svoju zvelebuje, zámky stavia a moc svoju upevňuje, na čo ale Mojmír sotva pomyslel. Obvinenie ale Pribinovo a bezpochyby i hraničných grófov nemeckých dostihlo svoju námeru (Zweck, scopus), bo kráľ nemecký Ludvik,95 prímením Nemecký, syn cisára Ludvika Pobožného, r. 846 s vojskom do Veľkej Moravy vrazil, Mojmíra premohol, od vlády odstrčil a synovcovi jeho Rastislavovi ju zveril. Či pravdivo lebo nepravdivo bol Mojmír obžalovaný, nevie sa, dosť na tom, že Pribina96 za svoje náhony dostal za odmenu zeme nad jazerom Blatenským v úplné držanie a s celým právom. Ale netešil sa dlho náhončí zo svojho šťastia a z nešťastia svojho protivníka, bývalej hlavy národa, bo robiac protiveň aj Rastislavovi a tajne mu nohy podkopávajúc, vo vzbúrení od ľudu slovenského bol zabitý. Bola to smrť hodná jeho života. Rastislav, škodného sebevoľníka zbavený, oddajúc kniežatstvo nitrianske Svätoplukovi, synovcovi svojmu, hlavne na upevnenie a ohradenie zeme svojej pilnosť a prácu vynakladal, chtiac vymôcť panstvo od vrchnej vlády kráľa nemeckého, pod ktorú sa bol Mojmír len okolnosťami prinútený oddal. Ani nebolo už tak hrozné panstvo Frankov, jako za časov Mojmíra, že by Rastislav nebol námeru svoju vyviesť sa úfal, bo sa už v ten čas bolo rozpadlo na tri kusy: panstvo v Itálii, Francii a v zemi nemeckej. Podelili si ho synovia Ludvika Pobožného, a to Itáliu so zemami blízko nej ležiacimi dostal najstarší brat Lotár,97 Franciu dostal najmladší Karol Plešivý98 a zeme nemecké pripadli strednému Ludvikovi, prímením Nemeckému. S týmto mal Rastislav do roboty. Vidiac Ludvik, že Rastislav zem svoju neprestajne ohradzuje a zavierajúc stadiaľ, že dačo väčšieho v myslí varí, vrazil r. 865 s veľkým vojskom99 do krajiny slovenskej, lež od pevností a zámkov, ktoré dobyť usiloval, odrazený, na úteku ešte od vojska slovenského sa premohol a porazil. Takto sa panstvo Slovákov, Veľká Morava, od vrchnej vlády nemeckej skutočne oslobodilo. Stalo sa ono teraz prítulkom všetkých nespokojencov v panstve nemeckom, skadiaľ vidieť moc jeho a dôveru, ktorú v iných malo. I sami synovia Ludvika, Karolman100 a Ludvik mladší,101 sprotiviac sa otcovi, dali sa pod ochranu Rastislavovi a tam aj bezpečnosť našli. Pod týmto časom panoval v kráľovstve slovenskom pokoj, v ktorom sa semeno božskej kresťanskej viery v ňom rozširovalo a vzmáhalo. Viera táto ešte pod Mojmírom, zakladateľom kráľovstva slovenského, bola sa v ňom ujala, od kňazov nemeckých donesená a rozširovaná. Samého Mojmíra obrátil na ňu Urolf, biskup pasovský, a za týmto biskup Reginhar s úžitkom ju v zemi rozsieval. Čo ale aj semeno tejto viery už bolo medzi ľudom slovenským rozsiate, nebolo ono ešte srdcia jeho celkom preniklo, bo ľud nemal ešte dokonalého a jasného poučenia o nej. Ľud taký, jaký je náš slovenský, plný nábožného, hlbokého citu, nemohol sa len s vypravovaním a vyložením jej obsahu spokojiť, on potreboval jej celé učenie, chcel vedieť jej pôvod, jej divné základy, aby vieru svoju ospravedlnil a tomu, čo prijal, oddal sa úplne. K tomuto mu boli potrebné základné tejto viery knihy, knihy sväté. Aby ich ľudu svojmu zaopatril, vystrojil Rastislav poslov k východnému cisárovi Michalovi102 s prosbou, aby mu takých učiteľov kresťanskej viery poslal, ktorí by ľudu slovenskému v jeho vlastnej reči slovo božie kázali a sväté knihy do tejto reči preložili. Na prosbu vladárovu poslal cisár Michal dvoch bratov do Veľkej Moravy, Konštantína, neskoršie Cyrila rečeného, a Metoda. Dvaja títo bratia prišli r. 863 k národu slovenskému vo Veľkej Morave, časť kníh svätých, do reči slovenskej preložených, už so sebou doniesli, časť ich tu preložili a službu božiu do kostola a chrámov slovenských v materskej reči namiesto latinskej, v ktorej kňazi nemeckí služby božie odbavovali, uviedli. Teraz už viera kresťanská v národe slovenskom sa napospol rozšírila a hlboko v jeho srdci ujala. Takto sa dvaja títo bratia, z ktorých druhý, Metod, dlhé roky na Morave sa bavil a pri všetkých prenasledovaniach, ktoré pre reč národnú od kňazov latinských podstúpiť musel, s najväčším požehnaním pre cirkev Kristovu medzi našimi predkami pracoval, stali opravdivými apoštolmi slovenskými. 103 Medzitým, čo Metod na roli cirkevnej pracoval a Rastislav s vecami pospolitými sa zaoberal, kráľ Ludvik chystal sa k novej vojne proti Rastislavovi, lebo on, trebárs predtým porazený, samostatnosť a neodvislosť panstva slovenského výslovne neuznal. S veľkým vojskom pritiahol r. 864 do Moravy a Rastislava v zámku Devíne obľahol, ktorý, nemajúc v ten čas dosť sily veľkému Ludvikovmu vojsku sa oprieť, kráľovi nemeckému nanovo sa podvolil. Ale vidiac takto svoje usilovania zničené, o krátky čas zase zdvihol Rastislav vojnu proti Ludvikovi, podbádaný k tomu vlastným kráľa synom a inými nemeckými pánmi. Vojna táto dlhšie sa preťahovala, až naposledok r. 868 do strašlivého boja prešla, Svätopluk, synovec Rastislavov, po prvý raz vo vojne tejto vystúpil. Rastislavovi za pomocníkov stali teraz aj Česi i Srbi v Lužici, ktorí do Bavorska a Durínska vrazili a tam pustošili. Tým nezmútený Ludvik vystrojil trojaké vojsko proti svojim nepriateľom, jedno tiahlo proti Srbom, vedené od syna jeho Ludvika, druhé dve pod správou druhých dvoch synov kráľových uderili na Moravu, jedno od západu, druhé od polnoci. Obe spojili sa potom a plienili, pustošili, rabovali. Proti takejto moci bojoval Rastislav opatrnosťou. Obyvatelia, spáliac všetko, čo mali, ustúpili pred rabovníkmi do krajín neprístupných, vrchovitých, on sám sa zavrel s ozbrojeným ľudom do zámkov a pevností, ktoré Nemci pre nedostatok potravy dobývať nemohli. Pre túto samú príčinu museli potom vojská nemecké aj celkom krajinu veľkomoravskú opustiť a do Nemecka sa navrátiť. Rastislav ostal nepremožený a Ludvik vidiac, že krem spustošenia nič v Morave nevykonal a že kráľ slovenský každé nešťastie mužsky pretrpieť zná, urobil s Rastislavom pokoj, tomuto užitočný. Takto Rastislav stál r. 870 nepremožený, vrchný pán šírej krajiny svojej. Bol by ju už teraz usporadovať, rozširovať, zvelebovať mohol, keby sa zas nebola nadhodila nástraha, ktorá mu, o národ a krajinu svoju najzaslúžilejšiemu, nohy podkopala a z vysokosti do biednej temnice muža znamenitého zrútila. Ale išlo to u nás vždy tak: kvety naše vlastní naši podhrýzali a podtínali červíci! Mal Mojmír Pribinu, mal ho aj Rastislav, človeka z národa vlastného, z rodiny svojej, synovca vlastného, samého Svätopluka! Sebevoľník tento, chtiac v údelnom kniežatstve svojom v Nitre vrchného pána prevádzať a tak zlobiac sa na poslušnosť, vrchnému panovníkovi a strýcovi povinnú, poddal sa s kniežatstvom svojím nitrianskym Nemcom a radšej týmto jako vlastnému panovníkovi a strýcovi poslušnosťou sa zaviazal. Jeden hriech tiahne druhý a tak sa stalo aj tu.
Rastislav na synovca preto, že sa od svojich odcudzil a k nepriateľom pristúpil, nahnevaný, chcel ho, a to spravodlivo prísne pokutovať, lež tento, vediac to, zavčas sa ratoval a pomstou proti strýcovi svojmu rozpálený úklady mu nastrojil, ktorými aj strýca svojho zlapal, potom bez hanby reťazami zviazal a bezbožne nepriateľom vydal. Kráľ Ludvik v prostriedku pokoja predstavil ho pred súd, ktorý starca k smrti odsúdil, miesto ktorej dal mu kráľ nemecký oči vylúpiť a potom do kláštora jakéhosi vsadiť, kde sa, nevedomo kedy, pominul. Tak tento, o národ svoj vysoko zaslúžilý vladár, kresťanskej viery ctiteľ a rozširovateľ vrúcny, zradou vlastných padol a bolestnou smrťou zišiel z toho sveta. Veľké boli jeho muky, ale najväčšia zrada vlastných a bolesť nad národom a vlasťou svojou, ktorú zanechal bez podpory, otvorenú všetkým ranám nepriateľským. Ten, ktorého dakedy ochraňoval a jako hosťa u seba prijal, Karolman, vrazil teraz s vojskom do panstva jeho bezzbrojného, kraj zaujal, úradníkov nemeckých po zámkoch rozkládol a vládu zeme grófom nemeckým Engelskalkovi a Vilhelmovi odovzdal. Toto urobiac a poklady zoberúc, navrátil sa Karolman domov. Dostihol tak Svätopluk svoju hriešnu námeru, ale pokuta za hriech nasledovala za pätami.
Správcovia nemeckí slovenskej krajiny, zbadajúc, že Svätopluk sa celkom podľa ich príkazu neriadi, vzali ho do podozrenia nevernosti a obžalovali u kráľa. Poviazaný jako Rastislav prišiel Svätopluk pred súd nemecký, aby počul, čo sa mu nasúdi. Musel ale najprv zakúsiť väzenie. Medzitým Veľkomoravania, vidiac, jako sa s ich vladármi a so zemou nakladá, sa vzbúrili a vyvoliac si kňaza Slavimíra104 za vodcu, na Nemcov sa oborili. Šťastie vojenské bolo na ich strane. Počujúc Karolman, že v krajine slovenskej vzbúrenie vypuklo a nenájduc po súde nad Svätoplukom viny tej, z ktorej bol obžalovaný, Svätopluka z temnice na slobodu pustil, moc darmi obdaril a držiac ho za najlepší nástroj ku skroteniu národa slovenského, s veľkým vojskom do zeme vzbúrenej vystrojil. Svätopluk, hryzením svedomia pre zradu strýca a národa vlastného trápený, a vidiac, že na tento spôsob nikdy námer svojich nedosiahne, inakšie v temnci sa rozmyslel, vojsko síce nemecké do vlasti viedol, ale tam, odskočiac od neho, so svojimi sa spojil a potom s nimi na vojsko cudzie udrel i ho hrozne porazil. Radosť Nemcom nad predošlým podmanením Veľkej Moravy obrátila sa v žalosť velikú. Predvidiac Svätopluk, že mu teraz veľké boje nastávajú, spojil sa s Čechmi, kmeňom bratským, vezmúc príbuznú, bezpochyby sestru kniežaťa ich Borivoja za ženu. Zatýmto Borivoj sám, poznajúc, že je Svätopluk od neho mocnejší a vidiac pred sebou spoločného nepriateľa, Svätoplukovi pod ochranu sa dal a k uznaniu vrchnej jeho vlády podvolil. Veľký bol hnev kráľa nemeckého na Svätopluka i skoro nasledovala naň vojna. Karolman, syn jeho, s vojskom odvšadiaľ zobratým vrazil r. 872 na rozkaz otcov do Veľkej Moravy, ale Svätopluk ho viacej ráz hrozne spral a s vojskom ostalým z krajiny vyhnal. Nemajúc na tom dosť a cítiac rastenie síl svojich, vrazil Svätopluk roku nasledujúceho do krajín nemeckých a jako jeho nepriatelia zvykli, tak aj on tam všetko plienil a pustatil. Karolmana prešiel strach, nemôžúceho sa naproti postaviť, preto hľadel pomeriť sa so Svätoplukom. Pošťastilo sa mu to po dlhšom namáhaní i urobený bol pokoj pod podmienkami Svätoplukovi prajnými. V pokoji oddal sa Svätopluk s celou dušou do zdokonaľovania riadu zemského a vyznačil sa najmä prísnym prisluhovaním spravodlivosti. Ale pokoj taký vynútený nebol trváci, hoc aj bojovný Karolman umrel. Po jeho smrti sa cisárstvo Frankov na krátky čas zase obnovilo, bo Karol, prímením Tlstý,105 najmladší syn Ludvika Nemeckého, pod berlou svojou Franciu, Nemecko i Itáliu spojil. Súc človek slabý, mal za pomocníka v Nemecku Arnulfa,106 prirodzeného syna Karolmanovho, ktorý aj o krátky čas po odstrčení Karola Tlstého z trónu nemeckého a novom sa rozpadnutí cisárstva kráľom nemecným sa stal. Tento Arnulf podporoval synov Engelskalkových a Vilhelmových, dakedajších správcov v krajine slovenskej, osobujúcich si dedičné grófstvo v terajšej zemi rakúskej a právo im dával proti grófovi Aribovi,107 ktorého zas Svätopluk podporoval. Toto zavdalo príležitosť k vojne, po ktorej srdcia Nemcov i tak horeli. Svätopluk vrazil do Rakúska a plienil ho hrozne a keď vysúdenie synov Engelskalkových a Vilhelmových z Rakúska od Arnulfa na žiaden spôsob obdržať nemohol, udrel potom i do Panónie, o ktorej sme už hore vyššie spomenuli, že Nemcom pod moc padla, a ju tiež pustotil. Nasledujúceho roku 884 vystrojil sa zase s veľkým vojskom na nepriateľov a ich náramne pri rieke Rábe zbil. Týmito víťazstvami dosiahol to, čo chcel: Aribo stal sa v Rakúsku hraničným grófom a nadto ešte dostal Svätopluk pod moc svoju kraj zadunajský, t. j. Panóniu. Na ten spôsob rozšíril ďaleko hranice panstva svojho, ktoré na poludní po Drávu siahali a stadiaľto na východ streli sa horou Matrou, riekou Torysou, stadiaľto zas preskacovali poza Tatry po Krakov a stadiaľ na západ až po Magdeburg, mesto nemecké, dobiehali. Nepatrili ale všetky tieto krajiny ku vlastnej Morave, bo vlastná krajina veľkomoravská bola len dnešná Morava, čiastka Rakúska, potom celá zem slovenská, Tatrami krížom-krážom poprebiehaná od vtoku Moravy do Dunaja až k rieke Morave a na poludní k hore Matre a Vacovu. K týmto vlastným zemiam veľkomoravským pripojené boli silnou rukou Svätoplukovou ešte nasledujúce zeme: kraj zadunajský alebo Panónia, Česko, Miešeň (Meissen), Lužice, čiastka Sliezska a Malopoľska. Tieto kraje uznávali len vrchnú vládu Svätoplukovu, ostatné ale, vyjmúc Zadunajsko, po smrti Koceľovej,108 syna sebevoľného Pribinu, vládané boli od kniežat vlastných. Pomstyžiadostivý a proti Svätoplukovi rozpálený Arnulf, že toľko už od neho trpieť a mu aj zeme popúšťať musel — pokoj, na ktorý len okolnosťami prinútený pristal, prelomil a od Svätopluka uznanie vrchnej vlády nemeckej nad celou krajinou veľkomoravskou žiadal, čo ale Svätopluk s opovržením odhodil. Z tohoto vypukla vojna, ktorá v ďalšom svojom behu Veľkej Morave smrteľnú ranu zadala a na ríšu Nemeckú tiež veľké nešťastie pritiahla. Svätopluk bol sprvu vo vojne šťastlivý, vidiac teda Arnulf, že silu Svätoplukovu vydržať nemôže, privolal si na pomoc Maďarov, už od r. 888 v Dácii sa zdržujúcich a znepokojujúcich národ bulharský, potom tiež pritiahol k sebe Bracislava,109 knieža Chorvátov. Na hlas Arnulfov prišli Maďari do zemí dunajských a udreli na Veľkú Moravu, Svätopluk ale ich kdesi podľa svedectva letopisov v úžinách hornatých obkľúčil a bol by ich premohol, keby neboli odzadku Arnulf s Chorvátmi naňho udreli. Takto prikvačený Svätopluk musel ustúpiť, nepriatelia ale ho nepremohli, ale len krajinu veľkomoravskú a menovite zeme nad Dunajom strašne spustatili. Po tomto spustatení všetci sa nazad, skadiaľ prišli, utiahli a Svätopluk stál ešte jako dub, na ktorý síce hrozný víchor dorazil a ho lomcoval, ale ho nevyvrátil. Nezdarením týmto ešte viac rozpajedený Arnulf nanovo r. 892 vojnu proti Svätoplukovi zdvihol, ale v nej nielenže nezvíťazil nad Svätoplukom, ale i sám skoro do zajatia padol. Spustatená, moc vojnami v sile nalomená bola už Veľká Morava, ale ju držal ešte duch veľký. Keď ale tento s ňou sa lúčil, zmráčalo sa už nad ňou a zblížilo sa k večeru nad kráľovstvom slovenským! Svätopluk r. 894 zomrel; s ním sa vzmohlo, ale aj kleslo veľké Moravy stavanie. Veľký bol hriech jeho mládenský, lež zotrel ho tou hrdinskou mysľou, tou neústupnosťou, tou srdečnou oddanosťou národu svojmu v časoch úzkostlivých, v ostatných rokoch panovania svojho. Po ňom nasledoval vo vláde syn jeho najstarší Mojmír a druhí dvaja synovia Svätopluk a Svätoboj dostali čiastky zeme pod vrchnou vládou bratovou. Ale vládobažní mladší bratia, chtiac v čiastkach svojich samostatne si prevádzať, dali sa na sebevoľníctvo. Mal Mojmír odpadcu,110 mal ho Rastislav, mal aj syn Svätoplukov, a to dvoch odrazu na krku! Zbadajúc Arnulf, že dvaja mladší bratia proti Mojmírovi brojiť začínajú, naručil Vichingovi,111 Nemcovi, nitrianskemu biskupovi, ktorý namiesto Gorazda, učeníka Metodovho, po zrušení slovenských služieb božích v kráľovstve veľkomoravskom do Nitry bol prišiel, rozduchovať žiadosti ich sebevoľné, čo tento aj s Aribom, grófom hraničným, ktorému otec Mojmíra ku grófstvu pomohol, veľmi pilne robil a z ohníka celý oheň rozdúchal. Nahuckaní sebevoľníci chytili zbroj proti Mojmírovi, ktorý ich porazil, Arnulf ale, držiac sa úlisnej opatrnosti, chytil sa strany slabších, aby s ich pomocou silnejšieho porazil a s nimi potom bezsilnými naložil podľa vôle. Tri razy dal Arnulf zem moravskú v tejto vojne hrozne spustošiť a už sa ukazovali a množili po Morave rozvaliny smutné, zvestujúce jej hodinu osudnú. Mojmír, hrozne stisknutý, zem zadunajskú, od otca nadobudnutú, Arnulfovi vydal, ktorú tento Bracislavovi, kniežaťu chorvátskemu, na odmenu pomoci pod vrchnou svojou vládou popustil, predsa ale Mojmír neverných bratov zo zeme slovenskej vystrčil. V týchto pre Moravu hrozných časoch ešte aj to nešťastie ju prikvačilo, že Česi v najväčšom nebezpečenstve, keď aj Maďari jej zahrážali, od veci slovenskej odpadli a sa kráľovstvu nemeckému pod vrchnú vládu dobrovoľne poddali. Synovia Borivojovi, verného druha (socius, der Gefährte) Svätoplukovho, Spytihnev a Vratislav112 s veľkým množstvom českých lechov (vyšších pánov) prišli do Rezna a tam sa Nemcom k poslušnosti podvolili. Arnulf prijal ich s veľkou nádhernosťou a vzal pod ochranu, sľúbiac im pomoc proti Moravanom, na ktorých sa pred ním túžili.113 Takto sa rúcala Morava kus po kuse, ale nad rúcaninami ešte vždy stál muž veľký, Mojmír, hodný syn otca svojho, a rozprašoval všetkých, ktorí i ostatnú stavbu rozrúcať chceli. Zradený od bratov, opustený od Čechov, vojnami skľučovaný od Nemcov, hrozbou strašený od Maďarov stál ešte Mojmír jako skala a odrážal od národa svojho všetky nápady. Arnulf,114 zradným Mojmírovým bratom pomáhajúc, vrazil nanovo vojensky do končín Moravy a neodustával od vojny, až r. 899 umrel. Sotva ale tento jeden hrozný nepriateľ sa pominul, nadchodil druhý, proti ktorému chtiac sa ohradiť Mojmír, urobil pokoj s kráľom nemeckým Ludvikom IV. Dieťaťom,115 ktorý ale aj pre svoju maloletnosť k vojne nebol spôsobný. Hneď po uzavrenom pokoji r. 901 napadli Maďari na Moravu a nasledujúceho obnovili nápad svoj, ale po obidva razy od Mojmíra odrazení boli. I roku 906 odrazil ich Mojmír víťazne. Vidiac Nemci, že Maďari aj im nebezpeční sa stať môžu, spojili sa teraz proti nim s národom slovenským a nasledujúceho roku, keď Maďari dvojistou silou na Moravu udreli, pustili sa oba spojené národy proti nim do bitky. Na poliach neďaleko Prešporku strhla sa táto bitka osudná. V nej Maďari Nemcov i vojsko slovenské na hlavu porazili a všetko, čo z nej živého ušlo, rozplašili. Mnoho znamenitých pánov a vodcov nemeckých padlo v tejto bitke a padol aj brat kráľa slovenského Svätopluk i sám kráľ Mojmír. Hodne dokončil on plný namáhania a bolestí život svoj, padnúc za svoje kráľovstvo na osudnom poli; na jeho hasnúcom oku zhaslo i kráľovstvo slovenské! Druhý brat Mojmírov116 z najväčšej sebevoľnosti oddal sa na najväčšiu pokoru, lebo ubehnúc z bitky, zašiel na vrch Zobor nad Nitrou i tam stanúc sa pustovníkom, robil pokánie z ťažkých hriechov svojich. — Z Veľkej Moravy pripadol jeden kus Maďarom, druhý Nemcom a iné kusy Čechom a Poliakom.
Maďari teda, ktorých národy slovenské Uhrami117 zovú, vrazili do zemí dunajských a vyvrátili Velikú Moravu. Maďari, jako sa mnohými dôvodmi dokázať dá, patria k národom takrečeným fínskym,119120 ktorých sedaliská už v najstarších časoch pod horami uralskými, medzi týmito horami a riekou Volgou sa rozťahovali a okolo Bieleho mora121 z jednej strany hlboko až do samej starej Škandinávie, z druhej až k fínskemu chobotu122 (sinus maris, Meerbusen; more do zeme sa vlievajúce) i ďalej dobiehali. Národ tento moc kmeňov obsahoval, z ktorých dajedny až do našich časov dotrvali, napr. Vogulci,123 Mardvíni124 atď. a medzi týmito aj Maďari alebo Uhri. Kraj, nad riekou Samarou125 do Volgy vpadajúcou rozložený, volal sa dlho, až do XV. stoletia Jugria, Ugria. V týchto zemiach a okolitých od veľmi dávnych časov susedili kmene fínske a menovite i Maďari so Slovanmi. Či sa do týchto krajín odinuľ,126 skadiaľ a kedy dostali, nemôže sa povedať s istotou, dosť na tom, že sa z týchto zemí dolu do Európy ďalej vybrali. Príčiny vysťahovania sa ich z týchto končín sú tiež neznáme, vec možná, že iné fínske a turecké kmene, ktoré v ich susedstve bytovali, menovite Chazari a Bulhari, im nedali pokoja a ďalej ich stadiaľto pohli. Čas ich vysťahovania z tých krajín sa tiež s istotou určiť (definire, bestimmen) nedá; na počiatku druhej polovice IX. stoletia sedia už Maďari medzi Volgou a Dneprom v panstve chazarskom, a síce od neho odvislí, pod vlastnými ale kniežatmi. Na toto panstvo Chazarov nabiehali od východu Pečenehovia, národ turecký, spojac sa ale Chazari s Uzami, národom fínskym, r. 883 nabili Pečenehov a ich na východ a západ rozhodili. Tí, ktorí na západ vrhnutí boli, napadli na Maďarov a s takou silou sa na nich oborili, že ich z nových svojich sedalísk vytiskli. Teraz, a to r. 884, pobrali sa Maďari z týchto končín, takrečenej Lebedie,127 ďalej a tiahli sa na západ. Starožitný letopisec (chronista, vypravovateľ pamätných príbehov po rokoch) slovanský Nestor o tomto tiahnutí Uhrov takto rozpráva: „V ljeto 6406 (rozumie sa počet od stvorenia sveta = 898 po Kr.)128 idoša Ugry mimo Kijeu goroju, ježe sja zoveť nynie Ugorskoje, prišedše k Dnepru i staša vežami; bješa bo chodjašče aki se Polouci“ atď., t. j. r. 898 išli Uhri mimo Kijev horou, ktorá sa teraz zovie Uhorsko, prišli k Dnepru i rozložili sa (tam) v šatorách; lebo chodili oni (sem a tam) jako Polovci (Kumáni, Uzi).
Rozpráva sa, že sedem vodcov na tomto ťažení ich viedlo, z ktorých bol jeden hlavný, nazvaný Alom129 (Almus). Tomuto vraj všetci druhí sa podriadili a vernosť mu sľúbili, zapečatiac sľub vlastnou krvou.130 Pod správou tohoto vodcu prejdúc Uhri zeme maloruské, privalili sa k Tatrám, ktoré prekročiac rozložili sa na poliach okolo terajšieho zámku Munkáča132 a vypočinúc tam, začali stadiaľ svoje vydobývanie. Prvý útok sa oboril na zámok Ung,133 ktorý skoro prudkej moci maďarskej podľahol. Veliteľa (commandanta) zámku vraj, Laborca134 rečeného, dobyvatelia schytali a ho tam kdesi nad potokom, jako sa povedá, obesili. Po vydobudnuti zámku Alom zem medzi Tisou a Bodrogom135 zaujal a tu panstvu maďarskému základ položil a sám už obstarný vládu nad národom bojovnému synovi svojmu Árpádovi136 zveril. Medzitým aj druhá čiastka Maďarov, v krajine Lebedii po odchode prvých ostalá, Pečenehmi porazená a vyhnaná, za krátky čas po druhých bratoch svojich sa stadiaľ vysťahovala a do krajiny medzi Bugom, Dnestrom a Prutom, maďarsky Atelkuzu (medziriečie) rečenej, sa pretiahla a tu za jeden čas potuľovala. Z tejto krajiny vyvolal ich r. 888 cisár východný Leo137 na pomoc proti Bulharom, čo boli pre utiskovanie kupectva bulharského v zemiach gréckych veľkú vojnu proti východnému cisárstvu vyzdvihli. Panujúcim kniežaťom bulharským bol v ten čas pamätný Simeon, o ktorom sme už hore vyššie spomínali. S týmto teda prišli Maďari do boja a najprv Simeona premohli a ho do upevnených svojich zámkov ustúpiť prinútili, potom ale po opakovanom nápade od neho porazení boli. V tomto čase bol tiež kráľ nemecký Arnulf, jako sme už aj hore vyššie rozpovedali, s kráľom Veľkej Moravy Svätoplukom vo veľkej vojne. Začujúc Arnulf, že sa bojovný národ v zemiach dunajských pojavil, na pomoc veľmi utisknutý, porážaný od Svätopluka, privolal ho a na Veľkú Moravu nastrojil. Na toto povolanie prišli korisťou privábení Maďari do horných zemí dunajských a na Veľkú Moravu s Arnulfom spolčení uderili, teraz ale ešte krem spustatenia kraja nič väčšieho nevyviedli. Nešli ale všetci Maďari z dolných zemí dunajských na pomoc Arnulfovi, lež jedna čiastka z nich tam ostala. Na týchto rozhnevaný Simeon, ktorému sa ešte Pečenehovia za pomocníkov dali, narazil, ich premohol a rozplašil. Rozplašenci títo utekali do končín dnešného Sedmohradska, kde sa aj usadili a pod menom Sékeľov až do terajška zadržali. Začujúc Maďari, ktorí sa boli na Veľkú Moravu vybrali, že sa ich rodákom zle v dolných zemiach dunajských poviedlo, týmito povesťami prestrašení a peknými zemami na hornom Dunaji privábení, nenavrátili sa viac do tých zemí, ale s rodákmi svojimi medzi Tisou a Bodrogom sa spojili a zase v jeden zástup pod vrchnou vládou Arpádovou vzrástli. V tejto zemi osadení mali Maďari za susedov Slovanov a Bulharov, tamtých zo západnej, týchto z východnej strany. Veľká Morava, jako sme už hore vyššie poznamenali, prestierala sa až do rieky Torysy, s Hornádom do Tisy padajúcej, moc zas Bulharov rozťahovala sa celým Potisím až k Pešti a k hore Matre. V časoch prisťahovania sa Maďarov do okolia Tisy vládol menovite nad Bulharmi medzi Dunajom a Tisou až hore pod Tatry knieža Salán, v kraji medzi Sedmohradskom, Tisou a Marošom knieža Menumorut, od ľavého brehu Maroša až po Dunaj knieža Glad. Všetky tieto kniežatá boli vladári bulharskí a stáli pod vrchnou vládou bulharských cárov, vo vlastnom Bulharsku panujúcich. V terajšej zemi sedmohradskej medzi Alutou138 hore až k výtokom Samoša,139 dole tiahnuc sa až k Dunaju, sedeli porománení Dákovia (Valasi). Toto položenie národov zastali Maďari pri svojom príchode do zemí dunajských.
Šťastie prialo Maďarom, že práve v tento čas do zemí týchto prišli, keď obe väčšie panstvá, Bulharia a Veľká Morava, do boja na život a smrť zamorené boli. Tieto dve mocnárstva mohli by boli šírenie sa ich zastaviť a rozťahovaniu ich panstva prekážky neprevládateľné naproti položiť, ale Bulharia v boji s Grékmi už vždy viac a viac slabla a sa už veľmi klátila, Veľká Morava tiež takými už ranami zošľahaná bola, že život jej len duch hrdinský jej vladárov zadržoval a na čas predlžoval. Kniežatká bulharské pod vrchnou vládou cárov bulharských stojace pri oslabievaní samého hlavného panstva bulharského už sa na žiadnu pevnú podporu neopierali a bez tejto samy medzi sebou v žiadnom tuhšom spojení nestáli i vládli takrečeno každé na svoju ruku, vo Veľkej zas Morave kniežatá sebevoľné proti vlastnej krajine zúrili a jej na záhubu pracovali. Toto všetko uľahčilo a možným urobilo víťazstvá Maďarov. Najprv vyrojili sa Maďari na zeme porománených Dákov (Valachov), nad ktorými v ten čas vládal knieža Gelov. Bitka sa strhla nad riekou Almášom140 a bola z obojakej strany zanovitá, no prehrali Valasi a po páde samého ich kniežaťa v bitke ohnivej padli pod moc šťastnejších bojovníkov. Nato žiadal Arpád, vodca maďarský, od Menumoruta, kniežaťa bulharského medzi Tisou a Marošom, aby mu čiastku svojich zemí odstúpil, čo keď tento odoprel, Maďari vojensky naňho napadli, do úteku ho nahnali a odňali zem jeho. Do úteku nahnaný knieža poslal vyslancov k Arpádovi a mu odstúpenie zemí svojich pri pokoji i dcéru za ženu Zoltánovi,141 synovi Arpádovmu, obecal, na čo Arpád pristal, záručníkov pokoja od Menumoruta vypýtal a mu daktoré zeme až do smrti k držaniu prepustil. Po premožení Menumoruta vystrojil Arpád vojsko na Glada, kniežaťa bulharského na ľavom brehu Maroša až k Dunaju. Glad rozložil sa táborom na ľavom brehu Temeša,142 Maďari prešli rieku a na Glada spredku i zozadku udreli. Zanovitá bitka sa strhla, ale na počet slabší Bulhari boli premožení a do úteku nahnaní. Utekajúci Glad vrazil do jedného zo svojich zámkov, ale po krátkej obrane, vidiac nemožnosť obránenia sa, dobyvateľom sa poddal, k pokoju sa zaviazal a k poisteniu svojho záväzku vydal záručníkov. Takto Maďari i k týmto zemiam prišli a panstvo svoje Dunajom až k Alute rozšírili. Ešte jeden knieža bulharský stál samostatný, Salán, vládajúci medzi Dunajom a Tisou až hore pod Tatry. Arpád počal s ním vojnu, takže daktoré horné strany zaujal, čím obrazený Salán posolstvo k nemu vystrojil a vojnou mu zahrozil, ale Arpád, málo na to dbajúc, krátky čas i druhé zeme od Salána odstúpiť si žiadal, na čo tento síce ešte k vojne dobre neprihotovený naoko povolil, ale dostanúc od cára bulharského Simeona na pomoc pluky, od Arpáda všetky zeme postúpené naspäť pýtal. Lež Arpád raz už v ich držaní nemyslel ich viac navrátiť a nielen ich neoddal, ale nadto nové ešte zeme od Salána žiadal, z čoho do vojny prišlo. Na terajšej rovine kečkemétskej zvedená bola bitka, ktorá s porazením Bulharov sa skončila. Salán dal sa na útek a Maďari zaujali zeme jeho. Premožením kniežaťa Valachov Gelova a kniežat bulharských rozšírilo sa panstvo Maďarov v terajšej zemi sedmohradskej, v dnešnom preddunajskom okolí, od Vacova počínajúc až dolu k Dunaju. Zbývala ešte Panónia a Veľkej Moravy tá čiastka, ktorá sa cez Tatry až k Toryse ťahala. Jako sa Veľká Morava zrúcala, už hore vyššie sme vyložili. Čiastka jej, od západného krídla Tatier až po Torysu sa ťahajúca, pripadla pri rozpadnutí Veľkej Moravy Maďarom. V Panónii bývali národy rozličných kmeňov, sem i tam rozhodené. Bytovali tam od hraníc terajšieho Rakúska Nemci, ostalí Avari a rozličné kmene slovenské. Medzi týmito rozličnými národmi nebolo tuhšieho spojenia a preto nepadlo veľmi ťažko Maďarom podvrhnúť panstvu svojmu aj tieto zeme; tuhší odpor urobili len Slováci vo Vespríme. Takto sa založilo terajšie kráľovstvo uhorské. Po Arpádovi panoval od r. 907 — 947 Zoltán, za týmto od r. 947 — 972 syn jeho Toxis, za ním od r. 972 — 997 Gejza, jeho rodenec,143 za ktorým vystúpil na miesto panovité144 syn jeho Štefan, už kráľ korunovaný, za veľké zásluhy svoje o rozšírenie kresťanstva medzi národom svojím a život svoj pobožný neskôr do počtu svätých prijatý, kráľ apoštolský. Pod vodcami Zoltánom a Toxisom vpadli ešte Maďari podľa starého obyčaja do iných zemí na lúpenie, menovite do Nemecka a Itálie, ale v prvej dva razy strašlivo zbití stratili chuť k ďalším takýmto výpadom a na vieru kresťanskú obrátení i medzi pokojamilovným národom slovenským osadení navykali pomaly k životu stálemu, pokojnejšiemu a požehnanejšiemu.
Koľko to národov po zemiach dunajských sa prehnalo, koľko bojov tu nad Dunajom prehrmelo, kým sa stvorilo to stavanie, ktoré dotrvalo až do terajších časov! Hnali sa sem národy a preč sa valili, iné rozložili sa tu a zhynuli, zhynuli rukou bojovníkov a podmaniteľov druhých, vyhynuli časom! Rozsadli sa tu boli Galovia, ale zničili ich Gétovia,145146 týchto porazili Nemci, Nemci zas jedni druhých sem tískali, porážali a vytískali, až ich prikvačili víchrice hrozné, ktoré ich sem-tam porozháňali a na zeme dunajské pustotu uviedli. Ale kde sú tie chmáry národov, čo vypúšťali tie hrmavice, kde sú Huni, Avari a sem zaviati Bulhari? Kam sa stratili títo hrozní vybojovatelia, hromoperci národov? Niet z nich šľaku! Jeden jediný národ, ktorý všetky tieto víchrice a zhonby prežil, pretrval, najstaršie príbehy na zemi dunajskej videl a najnovšie ešte vidí, je náš národ slovenský; on vydržal najvernejšie a najstálejšie na zemi tejto! Váľali sa kolom neho národy a hučali hrmavice, zháňali sa aj po ňom kopy vybojovateľov bez počtu a šľahali ho tiež ľadovce úžasné, ale on to všetko pretrpel, prestál a dnes je tak čerstvý, tak svieži jako za starodávna. Utískaný, striasaný vyšvihol sa bol aj on dovysoka a spojac sa, oprel sa proti nápadom i zaligotal nad svetom mocou svojou, ale onedlho hroznými prípadnosťami147 zrazený padol z výšky svojej, padol, ale nezahynul, lež strval i po rane tejto až do dneska. Čo žije v tomto národe, čo zachováva život jeho? Či nepováži každá duša vrúcnejšia tú náramnú vytrvalosť a pri ústupnosti naoko tú ozornú spružnosť (elasticitas) síl v ľude tomto? A či sa nepozastaví každý um myslivejší nad touto vytrvanlivosťou i nad tým, či jej v založení, upevnení a vytrvaní kráľovstva uhorského neprislúcha veľké a vážne povolanie?
Z prisťahovaných celkovitých národov zadržali sa až do dneska samojediní Maďari, prisťahovanci najmladší: čože za príčina, že oni nezakúsili osud Hunov, Avarov a Bulharov? Boli aj oni vybojovatelia jako títo, ale neboli takí lupiči a dráči najsurovší jako tí tam, lež dobudnúc zeme dunajské, rozložili sa po nich a všetkých prijali a uznali za svojich, ktorých im dal pod moc osud vojny. Hlavní a najmocnejší druhovia (socius) ich v novej vlasti stali sa kmene slovanské, k ich šťastiu. Premohli oni tieto zbrojou, ale sami sa ešte suroví podvolili ich duchu, opatrní a umní, že to urobili. Duch tento slovenský pokojný, každého pri pokoji nechávajúci, búriaci sa len vtedy, keď sa naňho naráža, odvrátil Maďarov od výbojov a k inému životu ich priúčal, čo sa mu tým lepšie podarilo, že prišiel k Maďarom s duchom kresťanským. Duch tento priviedol Maďarov aj k orbe, vyučil ich v nej a tak k životu ustálenému, k bytoviskám148 pevným priviazal. Orba je základ obcí. To, že Maďari tomuto duchu sa podvolili, k orbe privykli a o krátky čas po svojom príchode náboženstvo kresťanské prijali, zachránilo ich od osudu Hunov a druhých takýchto výbojovníkov. Keby boli vo výbojoch zo zemí dunajských aj ďalej, jako začali, pokračovali, boli by sily svoje tak jako všetci podobní výbojovníci, napr. Avari, zmarili, a keby boli viere kresťanskej aj ďalej, jako začali, sa vzpierali, neboli by ušli osudu Avarov. Samo od seba sa rozumie, že k zadržaniu sa ich pri týchto okolnostiach pomohla im aj ich sila, bo čo tej nemá, hynie a navnivoč pripadá. Ale sila táto, takto vedená a spravovaná, dostala iný pravdivý smer (die Richtung), dostala základ pevný, na ktorom sa držať a rozvíjať mohla. Sila Maďarov je prudšia jako Slovanov, Slovanov ale usadlejšia. Tieto dve sily rozličnej povahy (Beschaffenheit), väčšia pohyblivosť a usadlosť, prudkosť a vytrvalosť stvorili, ochraňovali a zadržali stavbu obce uhorskej. Obe sú v obci potrebné a ešte do dnešného dňa po oddelných149 týchto dvoch národoch, v jednej obci pracujúcich, spozorovať a rozoznať sa dajú. Vidí ich každý, kto je pozorovavejší, v minulosti i v prítomnosti, a kto to pozoruje, ten sa istotne nad obcou našou, osudmi jej dávnymi, terajšími a budúcimi pozorlivo pozastaví.
Vidno tiež zo všetkého predneseného, že zem dunajská nie je pre národ jeden. Položená medzi východom a západom Európy bola ona odjakživa stretaliskom hrnúcich sa národov od východu na západ a od západu na východ. I teraz ešte stretajú sa v nej národy západné a východné, pravda, už teraz pokojne vedľa seba bytujúce, a stretá sa v nej ešte až doteraz duch západný s východným. Jako od pamäti histórie, tak aj teraz bývajú v nej všelijaké národy, k čomu, jako sme povedali, nielen položenie zeme medzi západom a východom, polnocou a poludním Európy dopomáhalo a dopomáha, ale aj povaha zeme. Hlavné dva rozdiely ukazujú sa na nej: hornatosť alebo vrchovitosť a rovina, ktorá dakedy podobu pustiny priberá. Rozličná táto zeme povaha priťahovala vždy a priťahuje všade rozličné národy. Tak to bolo odjakživa aj v dnešnej zemi uhorskej. V nej sa k vrchovitej čiastke od najdávnejších časov privinuli rody slovenské, na rovinách zasadali vždy národy najrozličnejšie: Jazygovia, Sarmati, Huni, Nemci, Avari, Bulhari a napokon (naposledok) Maďari. Kto toto všetko pilnou mysľou pováži a nad tým, čo sme priviedli, sa rozmyslí, oko z povrchnosti do hĺbky zapustí, mnoho v tom vyčíta z minulosti a mnoho uhádne z budúcnosti zeme uhorskej.
150

Panslavizmus a naša krajina
1 2
Hurtom pretiahol Európou krik o panslavizme; ohlasovalo a so strachom menovalo sa toto slovo u všetkých skoro európskych národov, hovorilo o ňom stá a stá časopisov, plno ho bolo v rozprávkach spoločenských, ba i v nejedných snemovaniach ohnivé reči sa na panslavizmus sypali. Nám tiež, kde sme sa len pohli, všade panslavizmom plné uši nakričali, kde sme len koľvek s dákym národným podujatím vystupovali, všade do panslavistov nadali a pod týmto heslom všetky tieto podujatia, ako len mohli, hamovali a navnivoč uvádzali, čože to za zázračné slovo, slovo „panslavizmus“? Čo za zázračnú moc to v sebe malo, že už na počutie tohoto slova hrúza mnohých pochytovala a hnevom i zlosťou proti všetkému slovanskému naplňovala? Myslel by si človek, že vari pod heslom a zásterou panslavizmu dáke križiacke ťaženie na všetky európske národy sa vyrútiť má; a vskutku, čo aj nie takúto výpravu, ale v inom spôsobe hroznejšiu ešte od všetkých tých ťažení si pod panslavizmom predstavovali, nič menšieho pod ním nemysliac, ako že národy slovanské (Slávi), a to všetky (pan), pod náčelníctvom ruským na Európu sa vyvalia a na spôsob Atilov a druhých takýchto hrozných vojovníkov Európu pustošiť a národy európske do rabstva zajímať budú. V panslavizme teda, ako hovoríme, Atila so svojimi korisťobažnými kŕdľami sa znovu zrodiť, Európe novým bičom božím zaplieskať mal. Toto, hľa, bolo predstavenie o panslavizme, na ktoré ešte i dnes ľudia tu i tu veria, najviac ale už len takí, čo za obecnými panujúcimi myšlienkami hodne pozďaleka pozostávali.
Bez vetra ale byľka sa nehne, hovorí slovenské porekadlo, a tak i tu len muselo byť dačo, čo tohoto strašného obra splodilo a už národy po celej Európe šliapať videlo. A keď tak hrozného obra obrazotvornosť mnohých utvoriť vedela, musela už len byť vraj aj hodná príčina, ktorá k takému napnutiu obrazotvornosti u národov európskych príležitosť zavdala. Netajíme, že by nebola skutočne takáto príčina bývala, ale aj to zaraz istíme, že tu v obrazotvornosti európskych národov tichý šum vetríka hučal ako ozorné z diel strieľanie a že tichý žiaľ národa hlboko padlého zazvučal v ušiach národov ako rukot dákeho velikána. Ideme o tom prehovoriť.
Ak ktorý národ v rozvíjaní ľudskom bol nazad ostal, to bol a je dozaista národ slovanský. Nie je tomu na vine dobrá vôľa alebo neschopnosť tohoto národa k ľudskému rozvitku, bo on hocako v úpadku, krásne svedectvá i o svojej dobrej vôli i o svojich schopnostiach i o svojej mravnej a duchovnej sile vydal, ale bolo tomu príčina zemepisné položenie a s týmto položením spojené dejiny národa slovanského. Dobre je Nemcom, Francúzom a iným západným národom hovoriť o svojej vzdelanosti a pýšiť sa na ňu, keby ale toto zemepisné položenie boli Slovania mali, keď nie viac, iste by boli toľko, ako Nemci, Francúzi atď. dosiaľ dokázali. Nemci, Francúzi a druhé ich susedné národy otočili starodávne kolísky a bývaliská osvety a vzdelanosti ľudskej, oni zaujali miesta k nim najbližšie, otočili oni po dlhom sem-tam vlnení Itáliu, zaujali miesta neďaleko od klasickej zeme helénskej, k nim teda prosto a bezprostredne všetko, čo len koľvek bolo vzdelanosti a osvety v gréckom a rímskom svete, sa vylialo, oni to v blízkom susedstve zaraz z prvej ruky poprijímali a svojho ducha znamenitým týmto starého sveta plodom zúrodnili.
Inakší bol osud národa slovanského. Na východe a na severe — polnoci — Európy rozložení ďaleko od starodávnych klasických sedalísk osvety gréckej a rímskej, položení medzi Áziou a Európou a tak vystavení všetkým útokom a nábehom surových aziatských národov, na Európu ustavične sa valiacich, neboli vstave a vonkoncom nemohli Slovania osvetou starosvetskou3 k vyššiemu ľudskému životu privedení byť, nemohli ju zažiť. Z tohoto ohľadu boli tedy Slovania od Nemcov, Francúzov a druhých západných európskych národov omnoho nešťastnejší, ktorí nielenže sa prišli napiť ku samým žriedlam osvety starosvetskej, ale vstúpili do bezprostredného obcovania so vzdelaným starým svetom, čo že nekonečne na nich účinkovalo, kto by zaprieť smel? Obcovanie človeka surovšieho s človekom vzdelanejším je pre tamtoho opravdivá škola a takouto školou pre západné národy európske boli Rimania i Gréci; kde naproti tomu Slovania vo svojom susedstve medzi surovými ešte Germánmi z jednej a divými národmi ázijskými z druhej strany žiadnu veru príležitosť nemali priučiť sa niečomu ľudskému. Miesto toho oni ustavične biť a prať sa museli s divými, na Európu sa hrnúcimi národmi, ktoré od IV. stoletia po Kristu počnúc až do samého XV. stoletia svoje pustošenie a nápady na Európu obnovovali. V týchto bojoch skoro všetky slovanské kmene účasť mali, tak dobre Rusi ako Poliaci, Česi, Slováci, Chorváti, Srbi a Bulhari; ťať museli Slovania Hunov, Chazarov,4 Avarov, Pečenehov, Kumánov, Mongolov, Tatárov a Turkov. Úlohu svoju Slovania v týchto bojoch slávne a víťazne vykonali, bo divú moc týchto národov zlomili a prítulok starosvetskej osvety od hroziaceho jej nebezpečenstva ochránili, že ale tým samým vzdelanosť ich náramne sa obneskorila a na samé kmene slovanské zo surovosti aziatskej, s ktorou do činenia mali, mnoho sa nalepilo, to každý vidí a uzná. V Rusku napríklad nikdy by tak tuhé rabstvo nebolo povstalo, nikdy by sa tak človek tam surovými telesnými pokutami nebol zohavoval, keby na toto neboli privykli Rusi pod ťažkým jarmom mongolským; bo surovosť táto a rabstvo napospol vonkoncom neleží v otvorenom a vo svojom jadre ľudskom duchu slovanskom. Na jednej strane teda divokosť aziatská napádala a v rozvíjaní zatrimovala5 kmene slovanské, na druhej boli Slovania veľkým pásmom národov od klasických krajov osvety starosvetskej oddelení a z toho už každý ľahko pozná, že veru v nepohodlnom položení nachádzali sa z ohľadu osvety a vzdelanosti. I samé božie slovo, učenie kresťanské, omnoho neskôr ku Slovanom ako k druhým západným národom európskym cestu si prerazilo a preraziť mohlo; Germáni a Frankovia poprijímali slovo božie už v III., IV., V., VI. a VII. století po Kristu; kde naproti tomu u Slovanov napospol len v IX. a X. století sväté toto učenie sa rozšírilo. A vec tá išla celkom prirodzeným svojím behom. Z Itálie a menovite z Ríma kresťanské učenie nemohlo sa prv dostať ku Slovanom ako ku Germánom alebo Frankom, Itáliu svojimi sedaliskami otáčajúcim; ale muselo prísť najprv cez bližšie národy k Itálii, aby aj zeme slovanské zaujať a ľudstvo ich ku vznešenejšiemu životu zapáliť mohlo. I obce sa u Slovanov omnoho neskoršie zakladali, ako u národov germánskych alebo Frankov, a len vtedy, keď národ skutočnú obec založí, začína sa uňho život mocnejší, poriadnejší, právnejší a menovite počiatok pospolitého života u národa je založenie obce. Týmto ale počiatkom pospolitého života, alebo inými slovami, životom usadlejším, právnejším a bezpečnejším predstihli národy germánske a Frankovia Slovanov o viac století; bo o viac století od Slovanov skôr pozakladali oni svoje obce, ktorí len v IX. a X. století schopili sa k mocnejšiemu životu verejnému, jako to Veľká Morava, Česko, Poľsko, Rusko a iné slovanské obce dosvedčujú. Podľa všetkého tohoto každý uznať musí, že Slovania za Nemcami a Francúzmi vo vzdelanosti hodne nazad ostať museli, čomu, ako sme videli, na vine bolo ich položenie a s týmto položením spojené dejiny. Smeje sa síce úškľaba6 a vyhadzuje na oči Slovanom ich nazad zaostatie, ale úškľabníctvo toto je bez všetkého zdravého rozumu a pováženia, je celkovité neznanie a nespytovanie dejín, je ľahkovážny súd historický. Keby boli Slovania v tých zemiach a krajinách sa osadili, v ktorých sa osadili Nemci, Frankovia a druhé západné európske národy, opakujeme, keď nie viac, iste toľko by boli vykonali, koľko vykonali spomenuté národy. Ale i takto je to dobre a ešte lepšie, bo tým väčšia je ich budúcnosť.
Predsa ale i v tomto oddialení, v tomto na minulé časy nepohodlnom položení Slovanov z ohľadu osvety starosvetskej preukázali sa Slovania krásnou usilovnosťou náukovou, preukázali sa peknými plodmi svojho bohato obdareného ducha a vystúpili s utešenými nálezmi v svete duchovnom, t. j. v okrese náuk a vied, epochu robiacimi. Česi v XIV. a XV. století7 vyšvihli sa z ohľadu náuk vysoko a zdalo sa, akoby si boli zaumienili v ten čas prvenstvo v tomto ohľade medzi všetkými európskymi národmi si vydobudnúť; Poliaci pod Žigmundami,8 v zlatom veku literatúry poľskej, na to samé vznešené miesto medzi národami vedeli sa dobíjať. A komuže patrí sláva vynájdenia večnej svetovej harmónie, tejto naozaj slovanskej myšlienky, keď nie Koperníkovi a s ním Slovanom? — Komuže patrí vynájdenie večnej a nepremennej zákonitosti v prírode, keď nie Zalužanskému a s ním jeho národu? Mlčíme o ostatných, dosť majúc teraz na spomenutí týchto dvoch ligotných hviezd slovanských. Lež všetko toto bolo len kúskovité, dohrnuli sa na Slovanov zase nové búrky a tie víchricami a hradom9 zrazili tieto prvé puky a kvety slovanské; zamračilo sa zase nad nimi a duch ich v žiali utiahol sa z divadla sveta.
V takomto stave dlhé časy pretrvali národy slovanské, kým veľké zmeny na západnom svete nepovstali a nový obrat ľudským dejinám nedali. Osveta starosvetská, predtým len v Grécku a v Itálii bývajúca, sa pomaly aj k národu franskému a nemeckému pretiahla a medzi nimi sa ubytovala. Keď sa ale raz už tu nachodila, prišla do blízkeho k Slovanom susedstva a stadiaľto sa pomaly aj ku Slovanom preťahovať a prenášať počala. Obcovanie Slovanov s Francúzmi a Nemcami stávalo sa vždy častejšie a hustejšie, pozornosť Slovanov na život západný európsky, na politický, náboženský, náukový vždy viac a viac sa obracala, čo — rozumie sa — bez veľkých následkov na kmene slovanské zostať nemohlo. Stálo by za prácu vyšľakovať všetky tie prechody osvety západoeurópskej k Slovanom a ich účinky medzi nimi, medzitým to do okresu tohoto článku nepatrí. Naraz ale prihrmel francúzsky prevrat10 a ten ako celú Európu, tak i skoro všetky kmene slovanské najmocnejšie zatriasol. Do rozličných táborov rozišli sa synovia slovanskí, jedni postaviac sa do tábora francúzskeho, druhí do tábora proti nemu, a takto bojovali Slovania proti svetu a proti sebe, ale akýkoľvek bol výpadok tých hrozných vojen, účinok týchto dejov bol i na Slovanov ohromný. V bojoch týchto poznali Slovania rozvitejší i dokonalejší život západnoeurópsky v každom ohľade, s tým ale zaraz poznali aj tú hlbinu a nížinu, v ktorej sa oni proti druhým národom európskym nachodia, v bojoch týchto oboznámili sa ďalej s ideami, ktoré francúzsky prevrat porodil, vychoval a ktorým naposledy muž velikán, Napoleon, za náčelníka stanúc, cestu im do sveta mohutným svojím mečom prerazil a po svete ich rozšíril. Ideami týmito, ktoré sa i ku Slovanom dostali, tým rezkejšie sa napnul a upozornil ich duch. Navidomoči poznali teraz Slovania, že sú nízko, že ležia hlboko a že s inými národmi európskymi do rovne sa nijak postaviť nemôžu. Medzitým ale po vojnách francúzskych život západných národov európskych, menovite Francie a Nemcov, susedov slovanských, vždy ďalej sa rozvíjal, popravy a postupy11 vždy prudšie a čerstvejšie jedno za druhým nasledovali: život verejný týchto národov, pod ochranou vnovo povstávajúcich ústav, vždy väčšiu slobodu si nadobúdal, život spoločenský povoľným vyrovnávaním bývalých rozdielov medzi rozličnými stavmi vždy milším, znosnejším a ľudskejším sa stával; náuky a vedy z predošlej svojej výšky pomaly vždy viac a viac do života sa drali, nízky obyčajný život k sebe povyšujúc a k vyhľadávaniu lepšieho života i na týchto nížinách zemských mocne ponúkajúc, čo všetko na doterajšiu zaťatosť, stojatosť a skamenelosť kmeňov slovanských mocne pôsobilo a kmene slovanské do zákruty života západnoeurópskeho vždy mocnejšie potrhovalo. Ak kmene slovanské dosiaľ hliveli a spali, od týchto čias nemohli viac, bo raz sa stalo prebudenie a teraz už nastúpilo hýbanie a strasenie sa u všetkých, pár rokov skôr u jedných, pár rokov neskôr u druhých, ale u všetkých kmeňov slovanských. Toto strhnutie sa odrazu národa, dosiaľ hlivejúceho, ospalého, v Európe najrozložitejšieho, ale v nej dosiaľ takrečeno neživého, nezbadaného, muselo, pravda, na národy európske čarovne pôsobiť, bolo to, ako keby sa bol naraz dáky zázračný úkaz v Európe zjavil a svet poplašil. Skutočne, práve tak bolo, ako s dákym zázračným, dosiaľ nevídaným úkazom; ako na tento úkaz ľudia híkajú, duria sa ho12 a plašia, tak i na tento dosiaľ nevídaný úkaz, t. j. hýbanie sa kmeňov slovanských, odrazu národy európske zhíkli a náramne si pred ním strachu nahnali. Keď ale prirodzený úkaz ľudia poznajú, prestane im byť zázračným a prestanú sa ho plašiť; tak skutočne i tento úkaz odrazného13 sa pohnutia kmeňov slovanských, keď ho len európske národy poznajú, prestane im byť čudným a nebudú sa ho viac báť, ale radšej, ak aj iným dobre prajú, budú sa z neho tešiť, že toľko ľudstva k lepšiemu a slobodnejšiemu životu sa domáha. Toto odrazu pohnutie sa národa slovanského, dosiaľ v Európe za nič považovaného, lebo duchovne spiaceho, zavdalo prvú a pravdivú príčinu hrozným chýrom o takrečenom panslavizme a nasledovne k nenávistným ohovárkam, potváraniam a k prenasledovaniu všetkého toho, o čom sa myslelo, že je to znak a hýbanie panslavizmu. Rozumný a nepredpojatý pozorovateľ ale povstatia a rozvíjania sa tohoto úkazu celkom inakšie o ňom súdiť bude. To, čo odrazu povstalo v živote kmeňov slovanských, vzali národy európske tak, akoby sa boli Slovania schválne na tom dohovorili a odrazu to chceli, to, čo bol potrebný a nevyhnutný následok príbehov a dejín európskych, vzali národy európske za nebezpečné sa vyhrážanie Slovanov všetkým iným národom, to, čo bolo pohnutím a znakom k lepšiemu, ku slobodnejšiemu životu z doterajšieho nízkeho živorenia, vzali národy európske za odhodenie sa Slovanov a podvrženie sa moci, ktorá by ich z doterajšieho stavu vytrhla a ku značnejšiemu staniu medzi európskymi národmi, berúc ohľad na moc, priviesť mohla. Zo všetkého ale tohoto vidno, že toto boli pochopy a mienky o Slovanoch celkom krivé a bludné.
Skutočne pravda je, že Slovania odrazu povstali a hýbať sa začali, nie ale zato, že by sa boli k tomu zhovorili, ale zato, že spolu hliveli, spolu v živote nevoľnom drepeneli a že odrazu na nich od národov európskych sa pôsobilo; skutočne pravda je, že kmene slovanské všetky vôľu k popraveniu a k zlepšeniu raz i svojho života osvedčili, nie ale zato, že by sa tým boli dakomu vyhrážať chceli, ale zato, že všetky za druhými národmi európskymi ďaleko boli zaostali a naraz lepšie poznali a rozkvit, slobodnejší život u druhých spozorovali; skutočne pravda je, že všetci Slovania na národnosť svoju sa odvolávať začali, nie ale zato, že by sa dakomu za nástroj tejto národnosti dali, ale zato, že každý národ, keď ďalej chce prísť, s týmto počínať, t. j., že si to, na čom jeho život leží, osvedomiť14 musí, a to je jeho národnosť.
Videli sme teda, na jaký spôsob prišiel panslavizmus do toho chýru, v ktorom stál a po ktorom ho ešte ľudia po kútoch a stranách poznajú, že je toto ale úkaz celkom iný a že má i celkom iný smer, ako si mysleli, z predrečeného, myslím, každý nepredpojatý sa presvedčí. Slovania boli náramne zaostali, to je pravda, zato ale aj keď ktorý národ, teda istotne slovanský pokrok potrebuje. Nie je vec rozumná a opatrná to, čo leží v nevyhnutnej potrebe, zastavovať a udúšať, bo stadiaľ potom povstávajú výbuchy násilné, ale je vec rozumná a opatrná to podporovať a napomáhať. A toto z ohľadu Slovanov i slušnosť a spravodlivosť požaduje. Pokrok kmeňov slovanských môže sa, jako zo všetkého predrečeného vysvitá, s dobrým svedomím napomáhať a na tento spôsob pôjde všetko behom prirodzeným a pokojným.
Keď kde bolo kriku o panslavizme, bolo ho istotne v našej krajine plno a nikde toľko ako u nás. Plné ho boli noviny a časopisy, plný ho bol život. Každé najmenšie počínanie pre napomoženie osvety, dobrobytu, pre nadobudnutie práva národu slovanskému vykričalo sa za panslavizmus a tak to prišlo u nás ďaleko s panslavizmom alebo, podľa maďarských rečníkov, s neoddanosťou a so zradou vlasti, ako podľa spisu Kamila Desmoulinsa15 vo francúzskom prevrate so zradou vlasti a slobody. Hovorí on: Keď sa tam vraj dakto od verejného života do súkromnosti uťahoval, volali: podozrivý! Ten kuje tajné námery; ukazoval sa vraj zase dakto vo verejnom živote: podozrivý! Ten chce oči druhých na seba obrátiť a slobodu podkopať; bol dakto chudobný: podozrivý! Ten sa dá proti slobode najať; bol dakto bohatý: podozrivý! Ten bude druhých proti slobode najímať. A tak či bol taký lebo taký, len ta s ním na gilotínu. U nás to tiež s panslavizmom tak ďaleko bolo prišlo. Usiloval sa dakto naše mizerné slovanské školy napraviť: panslavista; vydal dakto knižku pre náš zanedbaný národ: panslavista; založil sa dakde dajaký náš život napomáhajúci spolok: to sa tam tajné zrady kujú, panslavisti; zabavili sa dakde naši po našsky, po slovensky: panslavisti; túžili sa naši na krivdy, nášmu národu robené, panslavisti; ba keď sa len dakto opovážil o národe slovenskom hovoriť, už bol panslavista.
Dnes už, chvalabohu, nieto toľko toho kriku o panslavizme, už teraz najviac sa len po stranách a kocúrkovských kútoch pletie; bo rozumnejší už nahliadli, že bolo veľa kriku pre nič za nič a plašivci, keď len nič tie atilovské výpravy nechodia, tiež sa už báť prestali. My sme videli v predošlom, čo je pravdy v tom panslavizme rozkričanom, videli sme, že je to všeobecné hnutie kmeňov slovanských, nie ale uhovorené, a že toto hnutie, lebo slovanské národy ďaleko za druhými zaostali, nejde za dačím hrozným a nebezpečným, ale za tým najšľachetnejším, čo ľudstvo má, t. j. za osvetou a slobodou. Kto sám je osvietený, ten uzná a oceniť vie každé túženie za osvetou, kto sám je naozaj slobodný, ten slobodu každému inému dopraje a teší sa z jej rozkvitu.
A už keď komu, teda istotne národom európskym spolu aj s Maďarmi, hovoríme to z úplného presvedčenia, náramne na tom záležať musí, aby sa Slovania stali osvietenými a slobodnými, bo tak nebudú a nikdy sa užiť nedajú za nástroj k udržovaniu iných v temnosti a nevoli. Je tento punkt pre vlasť našu veľmi veľkej váhy a myslíme, že ho každý rozumný a nepredpojatý náležite bude vedieť oceniť; ale povedzme pravdu, liberalizmus maďarský, ktorý podľa jeho slov sa zachytil osvetu a slobodu Uhorska dobývať, trpel dosiaľ na jednej veľkej rane, ktorá ho v jeho samom princípe zničovala, pred svetom do posmechu a u Slovanov do podozrenia a nenávisti uvádzala, a táto jeho rana bolo to, že on osvetu a slobodu — za ktoré, hovoril, že bojuje — chcel mať len výlučne pre národ maďarský, bol teda liberalizmom na najväčšom stupni egoistickým a tyranským.
O takejto osvete a slobode, akej zástavu liberalizmus maďarský vystrčil, že Slovania nič nechceli a nechcú vedieť, je vec prirodzená a nevyhnutná, bo keby sa k nej pripojili, sami seba by zadali. Na potvrdenie našich rečí nepotrebujeme hľadať veľa dôkazov, prinesieme len jeden, ale jasný, týkajúci sa slobody tlače. Hovorilo a kričalo sa za ňu dosť a v tom istá stolica uzavrela, že áno, má sa uviesť v krajine sloboda tlače, ale len pre knihy maďarské. Na tomto jednom príklade, myslíme, že každý bude mať dosť. A proti komuže to tak liberalizmus maďarský mocne vystúpil, oproti komu sa to tak rozkričal, koho takrečeno jednou ranou doraziť a zničiť chcel? Veru, sotva by človek poveril: Slovanov!!! Národa maďarského najstarších, najdávnejších, najvernejších druhov, národa maďarského na západe i na severe, na východe i na poludní susedov, národa maďarského od samých prvých časov jeho vystúpenia v Európe a v dejinách ustavičných, stálych sprevádzačov, otočovateľov, priateľov, národa maďarského v zakladaní vlastnej obce úsilných pomocníkov, do svätého chrámu kresťanstva vodcov, v orbe, v počiatočnom remeselníctve, v prvopočiatočnej náuke učiteľov, osvecovateľov; tento liberalizmus chcel zničiť národ dobrý, usilovný, pracovitý, verný, národ s povahou národa maďarského v mnohom sa zrovnávajúci, národ dobrodružný, krásnych a veľkých schopností plný, národ, na ktorého osvete a slobode, keď komu, teda istotne Maďarom, keď sú len trochu rozmyselní a rozvažití, nekonečne mnoho záleží. Ale šiel krik Európou proti Slovanom, pochodiac od Nemcov, a k tomuto kriku prirazili sa i Maďari, jedni z mienky, že dobre robia, druhí, a najviac, z obyčaje a z módy. Nedivíme sa Nemcom, odjakživa starým a zaťatým nepriateľom slovanským, ktorým vždy išlo o to, kde len mohli, reč slovanskú podkopať; ale sa divíme Maďarom, našim dávnym druhom, a predtým dobrým priateľom.16
Liberalizmus maďarský sa zachytil emancipovať židov,17 týchto odkundesov prisťahovaných, a rozbehol sa vyplieniť, do temnosti a väčšej nevole uvrhnúť Slovanov, zrábateľov zeme našej matky, prvých remeselníkov a priemyselníkov v Uhorsku, najstarších jej obyvateľov, ľudí, ktorí sa v každom ohľade v zemi uhorskej vyznačili, zem uhorskú krvou svojou poliali a všelijakými zásluhami o ňu sa okryli. Takto, hľa, i tu sa splnilo: neplechu napomáhajú a vyvyšujú a dobrých dorážajú. Ostatne my ešte pevne veríme, že keď Maďari ďalej ešte vo vzdelanosti prídu, nasledovne keď sa rozmyselnejšími a spravodlivejšími stanú, keď sa nad svojím stavom lepšie rozmyslia a položenie svoje lepšie poznajú, že sa nielen z tej jednostrannosti otrasú a osvetu a slobodu nielen sebe, ale i všetkým druhým, a najmä Slovanom, žičiť budú, ale aj ešte oni sami Slovanov vo všetkom tomto napomáhať sa dajú, nie tak napomáhať, ako teraz napr. emancipáciu židov, najviac z módy, ale zo samej dobrej vôle a z opravdivého presvedčenia a dodávame k tomu ešte — i z opatrnosti. Pevne, hovorím, veríme na to, a veríme ešte i to, že sa dožijeme tých časov, kde každé utláčanie, ba i ponúkanie k utlačeniu Slovanov do nevážnosti a potupy príde a sami vznešenejší mužovia maďarskí Slovanom k osvete a k väčšej slobode dopomáhať, na tom pracovať a k tomu verejne radiť budú.
I z ohľadu reči našej spisovnej sme sa my v krajine našej udomácnili.18 Predtým stáli sme z tohoto ohľadu pri Čechoch, užívajúc ich reči v našich spisoch, ale i tento dlhotrvanlivý zväzok pretrhli sme, a to s bolesťou, aby sme sa i strany tejto záležitosti našli celkom doma v krajine našej. Nech si síce nikto nemyslí, že sme to dakomu kvôli tuná urobili, nie, tak hlboko sme nepadli, tak veľmi sme sa ohľadmi na druhých zmámiť nedali, aby sme v našich národných záležitostiach niečo takto konali, urobili sme to len kvôli sebe samým, nášmu životu a našej jednote. Jesto síce ešte medzi nami takí, ktorí sa s nami v tomto ohľade zrozumieť nechcú a ešte len vždy za češtinou sa tiahnu, títo ale napospol, čo sa národnosti slovenskej týka, žili ešte len v literatúre, nestarajúc sa a veru aj málo rozumejúc do iných strán života národného, napr. do vecí občianskych; ako ale ľudia títo umom svojím záležitosti naše národné, každý deň sa šíriace a prísnejší pozor dostávajúce,19 viac viesť nemôžu, tak aj počet ich je už chatrný, zo dňa na deň prudko sa umenšujúci. Títo teda viac žiadnu hať životnému behu nášmu proti postaviť nemôžu a my dielo, ktoré sme začali, i dokonale vyvedieme. Už teraz sa to považovať môže za skutok dokonaný a my skutkom týmto našli sme sa naraz v krajine doma s národnosťou našou. Dosť na tom: my sme už tu a chceme byť doma, uvidíme ale, či nás druhí, a hlavne spolukrajania naši Maďari, tak ako domácich privítajú, uvidíme, či tak s nami ako s ľuďmi doma nakladať a či nás ešte vždy ďalej len za cudzích považovať budú. Považovať nás budú za cudzích, ak i ďalej nám reč svoju natískať, do škôl našich ju uvádzať, z kostolov našich reč našu vyobcúvať, zo spoločenského, z občianskeho života ju tak ako i dosiaľ vytvárať budú, považovať nás budú za cudzích, ak nám i ďalej bohvie do čoho nadávať, každé naše i najmenšie hnutie prenasledovať, lásku k národu nášmu odsudzovať, priateľov národa nášho od všetkého, kde len môžu, odstrkovať a nám i to najšľachetnejšie zabraňovať budú. To napredok im hovoríme, a to je najmocnejšie naše presvedčenie a duch i vôľa veku nášho, že nás s národnosťou našou neutlačia a že vždy miesto jedného utlačeného úkazu desať nových iných povstávať bude, ako to dosiaľ išlo, a tak pri všetkom ich namáhaní že ich práca bude stratená.

Slovania, bratia!
1
Kto z nás nepozrie so žiaľom na minulosť našu? A kto nevie, že to, čo sme pretrpeli, stalo sa v našom neuvedomení a rozdrobenosti, deliacej bratov od bratov? Ale po dlhých vekoch, v ktorých sme zabudli jedni na druhých, v ktorých toľkoraké nešťastie na hlavy naše zosypalo sa, došli sme k tomu poznaniu, že sme jedno — že sme bratia. Prileteli časy dôležité,2 ktoré oslobodili národy a sňali z nich bremä, pod ktorého ťarchou stonali; časy tieto sňali bremä zväčša i z nás, a my teraz to, čo sme už oddávna cítili, môžeme vysloviť, to, čo nám je na osoh, uvážiť a o tom rozhodnúť. Národy európske dorozumievajú a zjednocujú sa. Nemci zvolali na zjednotenie svoje do Frankfurtu parlament,3 ktorý na tom stojí, aby jemu mocnárstvo rakúske zo svojej nezávislosti toľko ustúpilo, koľko je k jednote nemeckej potrebné, a aby mocnárstvo so všetkými zemami mimouhorskými do novej nemeckej ríše sa vtelilo. Taký krok zrušil by nielen jednotu Rakúska, ale aj spojenie a samostatnosť kmeňov slovanských, ktorých národnosť by sa tým do nebezpečenstva dostala. Na nás je, aby sme to, čo je nám najsvätejšie, zmužilo bránili; veď prišiel čas, aby sme i my Slovania dorozumeli sa a zjednotili úmysly svoje. A preto k mnohým žiadostiam, zaslaným k nám z rozličných krajín slovanských, dávajúc s radosťou súhlas, pozývame všetkých Slovanov rakúskeho mocnárstva a vyzývame všetkých mužov, dôveru národa majúcich, ktorým na všeobecnom prospechu našom záleží, aby sa zhromaždili v staroslávnej slovanskej Prahe českej na deň 31. mája t. r.,4 kde by sme sa spoločne poradili o všetkom, čo prospech národa nášho vyžaduje a čo v týchto dôležitých časoch robiť máme. Ak chcú Slovania mimo mocnárstva nášho žijúci nás prítomnosťou svojou poctiť, budú nám hosťami srdečne vítanými.
V Prahe českej dňa 1. mája 1848.

Z rečí na slovanskom sjazde
1 2
Cieľ náš mal by byť zachovať ríšu Rakúska? Náš cieľ je zachovať nás.3 Najprv musíme slúžiť sebe, potom iným. Dokiaľ Rakúsko stálo, my sme hnili. Čo by nám povedal svet, keby sme o nič viac nestáli než o zachovanie Rakúska? Pádom Rakúska nepadáme my. Sú v tomto ohľade veľké ťažkosti, a rakúska vláda je dosiaľ na pôde nemeckej a je teda nemecká; musíme ju prinútiť, aby sa presťahovala na slovanskú zem. Ešte slovanské zeme nie sú spojené, ba ešte ani samostatné, aby niečo uzavierať mohli. Len Česi, Moravania a Poliaci užívajú nejakú samostatnosť, ale Slovania uhorskí nie. My patríme k uhorskému snemu.4 Od toho čo možno pre nás očakávať? Ani pristúpenie Poliakov nie je za tejto podmienky5 isté. Najprv sa musia zlomiť uhorské pomery; aby sa prevaha Maďarstva zničila, je hlavná úloha naša. Maďari sa chcú stať všemožne centrálnou mocou rakúskou, preto volajú cisára, aby šiel do Uhorska.6 Nemci majú strach pred Maďarmi, ten strach má aj vláda, preto im nič odoprieť nemôže. Ale preto musíme my tiež energicky vystúpiť. Chráňme sa toho, aby sa vláda vrhla do náručia Maďarov.
Iná ťažkosť pri zachovaní rakúskej ríše je to, že Nemci vo Frankfurte chcú mať Rakúsko na svojej strane; budú teda z jednej strany Maďari, z druhej Nemci. Proti nám majú Nemci starú antipatiu a teda sú naklonení bratať sa s Maďarmi. Ak sa spoja a ak zachovajú prevahu v Rakúsku, čo z nás bude? My nemáme dosiaľ samostatnú slovanskú obec v Rakúsku. Vyslovme sa, že chceme ako samostatné spojené slovanské obce stáť pod rakúskou ríšou. Nehovorme, že chceme zachovať Rakúsko, ani utvoriť rakúsku slovanskú ríšu. To nás oberie o všetky sympatie európskych národov. Povedzme, že chceme ako samostatné slovanské obce stáť pod vládou rakúskou: tým dáme akcent Slovanom. Potom s nimi môže vláda rakúska žiť.
Preto musíme silu Maďarov zdrúzgať. Dokiaľ Maďari sú v prevahe, ak sú Česi paralyzovaní, darmo sa budú pokúšať, aby rakúsky kabinet k slovanskej politike priviedli.
Navrhujem:
1. Že chceme utvoriť samostatné slovanské spojené obce v Rakúsku.
2. Potom aby sa prikročilo hneď k tomu, aby vláda rakúska zdrúzgala prevahu maďarskú.
*
Hodža vyvracal moju reč, hovoriac, aby sme sa k snemu utiekali.7 Dobre, urobme to, ale naše výroky budú mať aj okrem toho mravnú silu, na ktorú sa viac než na snemy spoliehať musíme. Čo sa však Viedne týka, to nie je historická pôda pre nás. Je to zem, na ktorej my sme orali, a Nemci žrali.8 Vy Česi nemáte od toho času, ako Viedeň panuje, nemáte históriu, máte len kroniku, kedy sa ten abo onen kráľ korunoval, tam je všetko úsilie naše pochované, tam ide všetko na rubriku nemeckú. My sme porazili Turkov,9 Nemci si to pripísali, preto nemôžeme nazývať Viedeň historickou zemou slovanskou.
Žiadate, aby sme vyslovili cisárovi alebo ministerstvu svoje žiadosti; nie je to potrebné, najprv si to zariaďme sami, vláda nám nič nepomôže, vláda je teraz bez vlády! Bán Jelačić10 bol vo Viedni samým cisárom potvrdený, a teraz ho zas dáva do moci maďarského ministerstva. Do Frankfurtu11 vypisuje vláda voľby a keby sa výroky frankfurtského snemu vyplnili, bolo by Rakúsko zničené. Vláda už nič nemôže, je to vyžilá formula, ba som aj proti tomu menu Rakúsko, leží na ňom krvavá kliatba. To je jediný náš cieľ, že chceme samostatné slobodné spojené slovanské obce v rakúskej ríši. Nestačí, aby mali všetky obce len rovnaké politické práva, ale aby samostatné boli; najprv sa musí Maďar zničiť a potom nech spojí Dunaj tieto obce. Chceme nad sebou vládnuť, to ostatné sa samo sebou podá. Vy chcete rovnoprávnosť — menšiny s väčšinou: to ani nie je možné. Ak nebude v Čechách český živel prevládať, neujme sa tu pravoslovanský život, a ak sa nezničí Maďar, ide o český život, lebo prišli by sme o orgán, ktorý nás s Juhoslovanmi spojuje. Dunaj je rieka slovanská, Dunaj si musíme osvojiť a máme cestu na juh Európy; nechcime len zachovanie Rakúska, opakujem, aby sme sa tým nepripravili o sympatie všetkých slobodných národov. Čo je Rakúsko? Rakúsko je kvintesencia servilizmu,12 špehúnstva a podobného zločinstva. Čo z vás, Česi, urobilo Rakúsko? Vás vysielalo do Poľska13 za nástroje najhanebnejšej vlády. Čo z vás urobilo, z vás, o ktorých dejepis svedčí, že nebolo šľachetnejšieho a hrdinskejšieho národa, a teraz ste sa stali hanebnými nástrojmi servilizmu? A čo teraz Nemci robia? Teraz vám celé nešťastie Haliče pripisujú. Teraz ich hanba na vás padá, len ju nezakrývajme.
Nič si nezakrývajme! To je najväčší posmech, že práve my chceme rakúsku ríšu zachovať. Keby sme to chceli, nuž museli by sme tiahnuť proti Talianom, proti Poliakom14 a azda sami proti sebe. Povedzme, že nechceme nič iné, iba zriadenie samostatných slovanských obcí v rakúskej ríši a potom zničenie maďarskej prevahy. V tom ohľade je návrh Havlíčkov výborný, aby sa bez odkladu pluky dobrovoľníkov zbierali.
Ak chceme politický život začať, nesmieme zostať pri obvyklých plačlivých prosbách. Tým nedáme ostatným Slovanom nijaký impulz; pristúpme k činom, ktovie, kedy sa zase zídeme. Boj v Uhorsku nastáva. Frankfurt môže Čechov do nebezpečných intríg priviesť; nástojte teda na tom, aby sa zriadili obce slovanské a nielen aby sa zabezpečila ich národnosť.
*
Vravíte, že by sme sa museli opierať o veľké armády, vidíte však, že armády mnoho nezmôžu. Môj návrh bol už v Oesterreichische Zeitung;15 ak to cudzinci od nás očakávajú, prečo by sme to nechceli vykonať?

Reč v Slovanskej lípe
1 2
Priatelia a bratia!
Prinášam vám pozdravenie zo zeme slovenskej od Dunaja, pozdravenie a želanie k zdaru tých zámerov, ktoré vás tu dovedna spojili a v tomto hojnom sbore zhromaždili. Na zemi tej, z ktorej prichádzam, boli tiež kedysi vznikli zámery tieto, boli ony vznikli vo Veľkej Morave u Rastislava a Svätopluka, ktorí chceli spojiť kmene slovanské do jednej obce, do jednej rodiny. Ale zahynula Veľká Morava, no zámery tie nevyhynuli, bo pokúšali sa o ich uskutočnenie váš Břetislav3 a Boleslav Chrabrý,4 kráľ poľský, hoci bez úspechu! A tak, rozdrobiac sa otcovia naši, zostali rozdrobené naše sily, naše dávne obce, a to bolo naším nešťastím, lebo jeden po druhom upadali sme do područia, prichádzali sme o našu samostatnosť, dostávali sme sa do otroctva a za týmto celý kŕdeľ všakového iného nešťastia zosypal sa na nás. Upadla Veľká Morava, padol do zrúcanín Velehrad,5 vy ste stratili samostatnosť svoju, stratili ju Chorváti, stratili Srbi, stratili iní južní Slovania a napokon aj Poliaci.
Hľa, široký svet slovanský, veľká rodina naša, a ten svet, tá rodina naša upadli do nevole, bo rozdvojili sa, bo rozdrobili sily svoje. Či vám opisovať to nešťastie, ktoré sa preto privalilo na nás, či vám opisovať tú biedu, ktorá preto obkľúčila nás, či vám opisovať tú hanbu, ktorá preto stihla nás? Tam, hľa, Biela Hora6 — ó, bodaj by ju nevidelo oko slovanské, nevidelo tú rakvu, kde práchnivejú kosti hrdinov vašich, kde zničená sláva vaša a vy jediným pohľadom na tú horu, v pamiatke Slovanstva prekliatu, pripomeňte si všetky tie pohromy, ktoré po tej osudnej bitke vás zastihli a prikvačili. Plienený a ničený bol rod váš, cudzinci stali sa pánmi vo vlasti vašej, v zemi znojom Čechov skalenej, krvou českou poliatej, menom českým oslávenej, cudzinci zasadli si za stôl v domove vašom a hodovali si a vy stáli ste im za chrbtom k službe; mizli mravy vaše, vaše zvyky, zmizol jazyk váš, stratilo sa slovo vaše! Slovo znamená aj pieseň u Slovanov:7 Ej, kamže sa boli podeli i tie piesne vaše, kam to slávne „Vzhůru, bratři, pojďme směle na dravého nepřítele! Vzhůru, bratři! Do boje!“,8 kam iné piesne vaše národné? Všetko to bolo stíchlo a onemelo!
A takéto pohromy prihnali sa aj na iné kmene naše, bo nepomáhali sme si, stáli sme vždy rozdrobení proti spojenej sile cudzincov, a tak, hľa, na jednom konci potlačil nás Nemec, v druhom kraji Maďar, v treťom Turek, vo štvrtom Talian, v piatom Tatár — všade cudzinec stal sa pánom naším a my sluhami jeho! Naša rozdrobenosť bola naša slabosť, naša slabosť bola sila našich nepriateľov, a keď sme začali cítiť túto slabosť našu, keď sme sa začali prihlasovať jedni k druhým, ako nám to naši utláčatelia zabraňovali, ako zakazovali, aké kyslé tváre k tomu robili! Či neviete, že vraveli, keď sme hovorievali o rodinnom slovanskom našom zväzku: „Das sieht gefährlich aus, das riecht nach Panslavismus“9 atď., či neviete, že vraveli: „My nepotrebujeme Slovanov, ale verných Čechov, Chorvátov“ atď. atď.? Áno, opakujem ešte raz: naše spojenie je naša sila a sila naša je slabosť našich nepriateľov. Ak sa spojíme, nebudeme sluhovia Nemcov, Maďarov, Turkov, Tatárov, Talianov, ale budeme to, čo budeme sami chcieť, budeme slobodní. A čas je už, aby sme boli svoji, lebo dosiaľ boli sme všetko, len to nie; dosiaľ boli sme Nemci i Maďari, Turci i Taliani, len nie Slovania. Chorváti urobili už pieseň z irónie sami na seba, spievajúc: „Bili smo već Taliani, Nemci, Ugri i Cigani,“10 ale nebudeme ani Taliani, ani Nemci, ani Uhrovia, ak budeme Slovania. A ak budeme Slovania, potom budeme i Česi, Poliaci, Chorváti, Srbi atď.
Preto blahorečím zámerom vašim, blahorečím spolku vášmu, ktorý sa zasadil za spojenie rozdrobených kmeňov slovanských, ktorý vznikol, aby opravoval to, čo zničili časy dlhé. Ale vy aj máte povinnosť túto, lebo ste prví z nás vybŕdli zo zákruty morskej so svojím životom a slobodou, a kto je prvý, ten nech pripraví a vyšle loď, ktorá by vzala sem a ta na brehoch plávajúcich bratov v neistote a v nebezpečenstve po mori života. Vy, bratia českí, boli ste v strednom veku kedysi svojou vedou, svojou univerzitou severnou žiarou nad Európou, buďte aj teraz zámermi a skutkami slovanskými severnou žiarou nad Slovanstvom!

Pohľad na hýbanie sa západných a južných Slovanov
1
Víchrica, ktorá sa na západe započala, prihnala sa aj do zemí slovanských.2 Že sa také zmeny stanú, ako sa stali, rozmýšľajúcejší predpokladali, že by sa však tak odrazu prihnali, to sa, tuším, nik nenazdal. No ak kde boli takéto zmeny potrebné, bolo ich treba medzi Slovanmi, bičovanými, utláčanými a udúšanými od storočí. Čo sa aj Slovanom sem-tam dávalo a popúšťalo, bolo to len akosi z priazne a milosti; žeby sa im bola niekde väčšia spravodlivosť stala, žeby v celku niekde život ich národný bol býval uznaný, o tom nebolo reči. Ešte najslobodnejšie zo všetkých Slovanov rakúskych mohli sa pohybovať Chorváti, súc chránení jednak spoločnou konštitúciou s Uhorskom pred nátlakom Nemectva, jednak svojimi municipiálnymi právami pred svojvoľným maďarizmom;3 ale predsa, čo sa aj tu všetko dialo zo strany bývalej vlády na vzdory a útlak slovanskej národnosti, čo všetko na zničenie národného hýbania zo strany Maďarstva! A ani len to Chorváti nemohli dosiahnuť, aby ich národný jazyk bol rečou verejných schôdzok, skrátka rečou úradnou aby sa stal v ich zemi,4 a čo ešte pomyslieť na iné slobody! Maďari boli proti tomu, vláda sa na privolenie uhorského snemu odvolávala, jej bolo vítané, že Chorváti sa niečoho národného domáhajú, a predsa nič nemôžu dosiahnuť, jej bol vítaný ten stav ani života ani smrti, lebo tak mohla Chorvátov dobre za strašiakov pre Maďarov používať5 a nimi sa proti maďarským smerom oháňať, súc si pritom istá, že v tomto stave Chorváti nevítané jej väčšie slobody nedosiahnu, národne sa nerozvinú a nič nevykonajú, čo by proti tomu skostnatenému systému smerovalo. Ak Chorváti ničím nemohli preraziť, tým menej iní Slovania, nešťastnejší ešte od týchto nešťastníkov; ak bolo málo starosti o týchto, tým menej o iných. Čo bolo slovanské, patrilo k Rakúsku alebo k Uhorsku a tam bol už maďarizmus na trón postavený, alebo sa jednoducho krstilo „deutsche Erbländer“,6 a akéže nároky môžu mať deutsche Erbländer na rozvíjanie inej nedeutschskej7 národnosti, aké nároky tie môžu mať, chcieť niečo iné, než im dával starý skostnatený deutsches a náležite verdeutsches System?8 Nanajvýš, že sme niekedy po dlhom prosení a žobraní dostali povolenie na vydávanie časopisu,9 nejakého hospodárskeho listu atď., nanajvýš, že sme dostali povolenie usporiadať nejaký spoločenský tanec alebo slovanský bál10 (ale nemenovaný, lebo menovať ho slovanským bolo zakázané); nech si to majú, tí naivkovia, mysleli si páni pri vesle, nech sa vytancujú po česky, nech si zaspievajú niekoľko českých piesní, nech si tam porozprávajú s ľudom v hospodárskych listoch o vrátení rolí, v novinách o rusizme, veď zato náš systém bude stáť, ako stál, a ani o vlas sa nepohne. Ba Chorvátom sa predsa raz preukázalo aj to dobrodenie, že v Záhrebe bol zosadený cenzor,11 ktorý im o ich vlastných stoličných schôdzach v ich vlastných novinách ani len slovíčkom nedovoľoval pôvodne hovoriť, lež zakaždým ich odkázal na maďarské noviny, a Chorváti boli prinútení z maďarských novín si referáty o svojich vlastných verejných schôdzkach prekladať a vyčkať, až sa ony v maďarských novinách k nim do Záhrebu dostali. Tam teda, ako vravím, bol zosadený tento cenzor po uhorskom sneme, na ktorom sa všeličo vyčítalo tomuto systému; no veď to bola predsa konštitučná krajina! — Či sa to však kvôli Chorvátom stalo, je iná otázka. V takomto mizernom položení živorili sme my Slovania v Rakúsku, a ak sme sa niekedy na niečo ponosovali, tu dali sa do nás prívrženci systému, že čo chceme, že veď milostivá vláda všetky národy spravodlivo ochraňuje a rovnakou láskou objíma, že sa robí viac, než by sa v deutschen Erbländern a v Uhorsku žiadať smelo. Vidiac, že nemôžeme si nič počať, a nesmejúc pravdu povedať, aby sme sa so systémom celkom nerozišli, dali sme sa tiež do omáľania stereotypných fráz o ochrane milostivej vlády, o jej rovnakej láske ku všetkým národom. Ale systém padol a Slovania dostali, alebo sú aspoň v tom stave dostať vládu do rúk nad samými sebou; bude teda teraz od nás závisieť zriadenie nášho života, našich obcí.
Bývalá vláda padla,12 nie bez nášho pričinenia, v Rakúsku. Keby sa národné povedomie nebolo od dávnejších čias medzi nami rozvíjalo, keby toto povedomie nebolo na ten stupeň sa vyšvihlo, na akom je teraz, dosiaľ ešte by nad nami vládol systém alebo politika, udúšajúca a zožierajúca národy kvôli vláde, a my by sme sa dosiaľ korili tomu draku mnohohlavému. No podivuhodné je, ako Slovania rakúski v tom stave náramnej utlačenosti tak ďaleko to doviesť vedeli, že bývalá vláda sa aj u nich nemožnou stala, že národné povedomie tak ďaleko sa vyšvihlo, že by sa jej teraz silným ramenom postavili oproti. Chorváti a Srbi v Slavónii, súc pod akou-takou ochranou konštitúcie, ešte trochu voľnejšie dýchali, a preto sa tam národné povedomie aj najzdravšie a najrezkejšie rozvilo a život národný hlučnejšie ako inde sa pohyboval a ozýval; v Čechách však nebolo ani tône verejného politického života, na Slovensku bol síce, ale maďarizmom zaplavený, a jednako tam aj tu sa národné povedomie vysoko vyšvihlo a čím ďalej, tým väčšie kolo utváralo v národe, predtým necitnom a k hrude zemskej prirazenom. V Čechách tento div spôsobila literatúra, jej vplyvom všetko, čo schlo a hynulo, zasa ožilo a rozzelenalo sa, jej vplyvom dostal český národ prvé pomknutie k zomknutosti, k rozvitiu bývalého národného života, ktorý už vyše dvoch storočí13 bol vymizol z českých nív a krajov. Literatúra česká bola tým pútnikom v povestiach slovanských, čo odklína a k životu privádza v nemom údolí zakliatych svojich bratov. Že sa však na tomto poli našlo toľko ochotníkov, že literatúra v Čechách bola schopná vykonať tieto veci, treba obdivovať a blahorečiť všetkým mužom, ktorí so sebazaprením pracovali na tomto poli. Veď koľko sily, vytrvalosti, sebazaprenia bolo treba mužom, čo sa dali na postať tú, aby hlboko padlý, k hrude zemskej z voľakedajšej svojej výšky zrazený, na dávnu svoju slávu zabudnuvší, nemeckou byrokraciou zdeptaný a už na nepoznanie vycivený národ prebudil sa silou slova a aby sa mu tohoto slova vždy dostávalo!! Koľko tu bolo treba zápasov, koľko obetí, koľko chrabrosti a šľachetných, najšľachetnejších úmyslov!! A vskutku, mužovia tí sú hrdinovia prvého vývinu českej národnosti po dlhom úpadku, a mená mužov, ktorí alebo sami v literatúre s príkladnou ochotou a vytrvalosťou pracovali, alebo na ňu náklad v tých nesľubných časoch niesli a jej do života národa cestu kliesnili, mená mužov, ako Nejedlovcov,14 Hněvkovského,15 Puchmajera,16 Rautenkranca,17 Jungmanna,18 Jana Host. Pospíšila,19 Palackého, Šafárika, Čelakovského, Vinařického, Chmelenského,20 Hanku, Presla, Klácela,21 Amerlinga, Staňka,22 Tyla atď. atď., vojdú do budúceho panteónu23 českoslovanského. Isteže v zemi, v kráľovstve českom, v zemi silou českou vydobytej, znojom českým zrosenej, krvou českou vo veľkých zápasoch poliatej, menom českým v človečenstve oslávenej je každý kúsok zeme zároveň pamätníkom a predovšetkým staré pozostalé pamiatky po otcoch: tie v zrúcaninách trvajúce zádumčivé hrady, tie veže, tie chrámy napomáhali zápasy tých mužov, hovoriac ku každej citnej duši ako štyridsať vekov z výšky pyramíd24 k Napoleonovmu vojsku v Egypte, medzitým živým hlasným slovom dojímali a rozpaľovali sa v plameň duše tie. S úctou pozeraj, syn český, na týchto mužov, počiatky života tvojho!
Morava nemala takú literatúru, nemala takých mužov, a preto ju teraz vidno, za Českom zaostalú, pokrivkávať, vidno tam nepodarených synov alebo skôr nemilých hosťov vyvesovať zástavu zeme, odkiaľ na Moravu vždy ako z diery pekelnej zadúšajúci vzduch vial, odkiaľ toľké pohromy a raz aj smrteľné rany na ňu sa zosypali. Povedali by sme, že Moravania vlastnej matke sa rúhajú, oblizujúc bič hriešnej macochy, keby to na Morave25 práve nerobili cudzinci, ale cudzinci sú to, cudzinci!! Čo Morava vlastnou silou nedokázala, to dokáže s pomocou iných a najmä Česka, a to je, tuším, želanie a spravodlivá žiadosť každého našinca, aby pri ňom stála, aby sa vždy čulejšie a čulejšie k nemu túlila.
Aj na Slovensku sa tým istým spôsobom začal a pohýbal život národný ako v Čechách, t. j. literatúrou. Bola to tá istá perióda a my Slováci práve tak ako v Čechách mali sme mužov, ktorí v literatúre usilovne pracovali a ňou mnoho vykonali. K odvetviu spomenutých českých mužov patria na Slovensku: Tablic,26 Čerňanský,27 Palkovič, Leška28 a slávny Kollár,29 ktorý svojím nadšeným spevom mocne udrel o nemé skaliská tatranské a ktorého znelky, ako sa kedysi vo svojich spevoch ponosoval, nerozbili sa o hluché Tatier skaly. Isteže nebolo na Slovensku takých a toľkých pamiatok z minulosti ako v Čechách, nebola tam zem a kráľovstvo slovenské, ako bola zem a kráľovstvo české, a preto ani naša literatúra nenašla v tom tú podporu ako v Čechách, preto ani, nie súc napomožená tým hlasom, nikdy nemala to pôsobenie a ten účinok ako tu. Takto literatúra u nás na Slovensku nemala to poslanie a prísľub ako v Čechách, a ako sa medzitým usilovala, aby pozdvihla hlboko upadnutý národ náš, zmenili sa náramne okolnosti: v Uhorsku sa rozvinul silný život politický a v jeho sprievode aj spoločenský. Naše položenie, t.j. položenie Slovákov v Uhorsku, sa tým tiež značne zmenilo. Vo vlnách vzmáhajúceho sa života politického literatúra, ako jediné hýbadlo nášho života národného, literatúra, zbavená pritom inej pomoci a potravy, bola až príliš slabým hýbadlom, a preto deň čo deň so zbraňou svojou z bojiska sme ustupovali a v hluku politického života sa tratili. Bola to vec na uváženie. S literatúrou ako jedinou nebolo možné obstáť, museli sme teda rozmýšľať o tom, aby sme sa aj my vodrali do hluku politického života a podobne ako iní, utvorili si aj my v našich kruhoch spoločenský život v duchu národnom, bo treba vedieť, že u zdeptaných a od sveta odvrhnutých Slovákov sa aj tento bol stratil, medzi nimi bol iba život domáci, jeho radosti a bôle, o čom jasne vydáva svedectvo aj ich národná poézia. No keď sme sa chceli vodrať do života politického, od zástupcov tohoto života, t. j. vtedy ešte iba šľachty našej i maďarskej, od vodcov politického života vôbec robili sa nám súkromne i verejne, vo verejných schôdzach i novinách výčitky, že my, žijúc v Uhorsku, jeho sa nedržíme, lež k inej vlasti sa priznávame, že my, súc doma, nie sme doma, opierajúc sa literatúrou našou o Čechov, politicky s nami nespojených, a tak že si ani s národnosťou našou v Uhorsku, tu nedomácou, nijaké právo osobovať nesmieme. Výčitka bola z jedných strán mienená úprimne, z iných neúprimne, pre nás však v každom prípade na dokonalé povšimnutie. K tomu pristupoval náš život spoločenský, ktorý aj keď akokoľvek slabé znaky bol dal medzi nami, jednako vystupoval a vykonával sa vždy v reči nám domácej, t. j. slovenskej,30 a my sme sa aj do tamtoho vodrať i tento pozdvihnúť chceli, nuž bolo nám aj tu dané na úvahu. Tieto pohnútky vzbudili prvé myšlienky o slovenčine, pestované pritom ešte mnohými okolnosťami. Vedeli sme, pravda, že naši mužovia literatúry, ktorým menom ich tu čestne označujem, povstanú proti tomu, lebo oni vždy ešte, nepozorujúc veľkú zmenu okolností, hlavnú váhu na literatúru kládli; no pokladajúc tento odpor za prirodzený následok ich literárneho poslania a zástoja, rozhodli sme sa pustiť na nové pole, aby sme sa pokúsili na tomto poli vydobyť nášmu národu život.
Ako som už spomenul, pobádali nás k tomu aj iné príčiny a z nich sú hlavné: priznávanie sa bratov našich katolíckych, ktorých sú asi dva milióny, tedy oveľa viac ako evanjelických Slovákov, pridŕžajúcich sa češtiny v literatúre, k slovenčine takzvanej bernolákovskej,31 v ktorej knihy spisovali, ktorú do svojich škôl a chrámov uvádzali a ktorú vôbec za reč svoju spisovnú považovali. Bolo nám treba s nimi sa spojiť, a myslím, že každý veľkú potrebu toho pochopí, bolo nám treba pristúpiť k nim ako k väčšine, lebo sme okrem toho vedeli, že oni nemienia spolu s nami sa pridať k češtine, od ktorej už dávno pred nami boli odstúpili. Pravdaže, pridajúc sa k nim, nemohli sme celkom pristúpiť na ich reč takzvanú bernolákovskú, ktorá bola sama v sebe veľmi neurčitá, bez istého rázu, na Trnavu a jej okolie obmedzená, lež vyvoliac si konečne za spisovný jazyk reč medzi nami užívanú, vyvolili sme si strednú reč slovenskú, na samom Slovensku najrozšírenejšiu a majúcu istý ráz. Keďže sme však našim bratom katolíckym nepovolili celkom v reči, museli sme im povoliť v pravopise a prijali sme ho tak, ako ho — nie k našej výhode — bol Bernolák zaviedol, aby sme sa vo svojom domove znova sami na dve strany nerozpadli a aby sme sa čo najskôr v reči zjednotili, potrebujúc nanajvýš naprostú jednotu našich síl. Vedeli sme, pravda, že tento pravopis je oveľa nedokonalejší než slovenský a aj v češtine užívaný, ale čo sme mali spočiatku robiť? Okrem toho sme boli presvedčení, že budúci čas to opraví a vyrovná, k čomu okrem uvedených príčin a pohnútok pre náš krok pristupovalo aj to, že českú reč, aj keď bola u evanjelikov a v chrámoch používaná, slovenský evanjelický ľud predsa len neovládal natoľko, že by sa ona bola mohla v tých časoch a pri tých nedostatkoch pokladať za dokonalý orgán národného snaženia, pretože ľud sa ju nikde neučil a sami duchovní kazatelia a učitelia, všeobecne hovoriac, akí len nedokonalí a nezbehlí boli v nej! To bola zriedkavosť, nájsť človeka lepšie oboznámeného s češtinou, a preto sa aj spisy, ktoré sa mali vydať, posielavali k týmto zriedkavým na prezretie a opravu; okrem nich nik sám osebe nič nevydával. Majúc všetko toto na pamäti a nemôžuc vo vtedajších okolnostiach pod maďarským bičom nijako zaviesť vyučovanie českej reči na školách, aj pre túto príčinu sme sa chopili reči ľudu, ktorá mu bola známa a povedomá už zo života, a tak úlohou slovenčiny bolo spojiť stavy, získať — nakoľko možno — ten stav, čo u nás zastupoval život politický,32 vydobyť pre nás pevnú pôdu, na ktorej by nás nik nemohol obviňovať z nevlasteneckého zmýšľania alebo z niečoho horšieho,33 spojiť strany literárne, zmierniť a celkom vyrovnať odpor strán náboženských, získať ľud, pohnúť jeho srdcom a nakloniť našim úmyslom. Pracujúc takto, boli sme si istí, že podajúc ruku Chorvátom a vôbec uhorským Slovanom, s nami pod tou istou konštitúciou žijúcim a spolu s nami Maďarmi prenasledovaným a utláčaným, postavíme surovému a spupnému maďarizmu silnú hrádzu a slovanskému životu na Dunaji prekliesnime prechod a cestu. Týmto by sme však boli pomohli aj iným Slovanom, veď čo bolo na prekážke vo Viedni, že sa tam nijaká slovanská myšlienka nemohla ujať, hoci sa o tom dosť narozprávalo a za to dosť napracovalo — či tam tomu všetkému nebola na prekážke politika maďarská a k tomu starý systém? No všetkým týmto našim úmyslom nechceli rozumieť mužovia našej literatúry34 a hneď po našom vystúpení dali sa do nej, vzbudiac tak proti našim počínaniam nepriazeň aj u bratov českých, ktorí sa sprvoti boli obmedzili na pozorovanie našich krokov. Takto vznikla polemika, polemika polemiku splodila, ale my sme si boli istí, že sa to časom všetko vyrovná, budúcnosť naše kroky aj pred bratmi českými ospravedlní a že z celej našej polemiky nemôže nijaké nepriateľstvo vzniknúť medzi nami, ako to aj prítomnosť skutočne dosvedčuje. Nikdy sme my na odtrhnutie nepomysleli,35 lebo ktože by sa teraz od bratov slovanských v tomto veku všeobecného pohnutia slovanského mohol odtrhnúť, keby aj chcel, a ktože by mal dosť vôle a smelosti teraz to urobiť? Že sme si úspech nášho kroku nevypočítali zle, ukazuje teraz Liptovská stolica, v ktorej sa slovenský jazyk uvádza do verejného politického života36 nášho národa a za ktorou pôjdu iné stolice slovenské.
Všetko na slávu Slovanstva, všetko k životu jeho — je heslo naše a viem, že aj bratov českých. Budeme jedno — to je silné naše presvedčenie.
Toto bol chod života nášho, toto úmysly naše. Nie je mojím úmyslom a účelom tohoto článku vypisovať jednotlivé zápasy za národnosť našu a vyobrazovať trpké príkoria a všelijaké prenasledovania, robené nám zo strany Maďarov, ktorí všetkému slovanskému, kam len ich moc siahala, boli smrť prisahali, ktorí naše ústavy borili a rúcali,37 jednotlivcov prenasledovali a týrali a pri tom všetkom najtrpkejší posmech si z celého nášho počínania robili a po svete roztrubovali; týchto ľudí odsúdi história a súd človečenstva. Pozoruhodné však je, že sú to tí istí, ktorí teraz chcú sa veľkodušnými voči Slovanom ukazovať, ktorí im koncesie38 robiť a ich národnosť zabezpečiť zamýšľali, ktorí hovoria, že im na myseľ neprišlo jazyk Slovanom odobrať: ó, akí veľkodušní — pre seba!
Chorváti,39 majúc veľmi málo ľudu svojho nárečia, hneď na počiatku svojho vystúpenia sa v spisovnej reči k Srbom pridali, ponechajúc si len latinské písmená u nich obvyklé a popraviac svoj bývalý neskladný pravopis40 podľa českého spôsobu písania. Tým sa potom rozšírilo ich účinkovanie, hoci obecný ľud ďaleko zaostal, čo sa však teraz môže nahradiť, keď sa spisovný jazyk do škôl uvedie a obecný ľud sa mu priučí. Ináč vystúpili Slovinci41 v Štajersku, Krajine a Korutansku; títo však, nemajúc nijaké práva na svojej strane, nemajúc nijaký politický život, súc udúšaní byrokraciou nemeckou a tak súc celkom odkázaní na ľud, chopili sa nárečia ľudu, prijmúc iba pravopis chorvátsky. Možno povedať, že za krátky čas svojho pracovania Slovinci na tejto ceste zázraky porobili. Ich Kmetijske novice boli a sú časopisom celkom pre ľud, vedeným v duchu politickom a živeným duchom národným. Teraz to už Slovinci tak ďaleko doviedli, že podobne ako iní Slovania aj oni žiadajú, aby ich materinský jazyk bol do škôl a vôbec do verejného života uvedený, aj oni podobne ako Česi a Moravania nechcú nič vedieť a nič počuť o nemeckom zväzku čiže Bunde,42 ktorý sa odrazu taký milostivý stal, že chce Slovanom zabezpečiť ich národnosť. Aj oni pekne ďakujú za tú milosť pánom Nemcom!
Pre tieto jednotlivé hýbania západných a južných Slovanov, ktoré sme si nakrátko prezreli, prišiel však teraz iný, priaznivejší čas. Starý systém vlády,43 nastavený proti národnostiam a vôbec proti každému rozvíjaniu a pokroku, padol a my teraz už smieme zo svojich domov, zo svojich úzkych medzí vystúpiť, vzájomne si ruky podať a spoločne si pomáhať. To, o čom sme predtým len v spisoch hovorili, to sa teraz smie a má urobiť telom a skutkom. Nuž von sa zo svojej obmedzenosti, bratia slovanskí, podajme si ruku pred svetom a skutkom dokážme, že sa pokladáme za jedno. Tak sa odnechce našim nepriateľom nás utláčať, keď si uvedomia, že bezprávie, ktoré by jednému z nás urobili, urobili ho všetkým. A je toto naše verejné, činorodé spojenie aj veľmi a nevyhnutne potrebné. Národy v Európe sa vo všeobecnosti zjednocujú a v medziach svojej národnosti sa ustaľujú: a my si máme dať od cudzincov náš život národný zabezpečovať? Dosť už bolo tej ochrany, pod ktorou vieme, ako sa nám viedlo; slobodný a chrabrý národ nepotrebuje ochranu nikoho iného, nepotrebuje, aby ktosi iný jeho život zabezpečoval; chrabrý národ si je sám ochranou a bezpečnosťou, ochrana iného je preň hanbou a okrem toho útlakom. Preč teda s akoukoľvek garanciou iných a my sami ukážme sily svoje. No roztrúsení nebudeme sa vedieť ochrániť, a preto usilujme sa zaviesť si medzi nami čo najužšie spojenie. K tomu predkladám:
1. Aby sa Slovania, najsamprv rakúski, na spoločné schôdzky čím častejšie schádzali,44 na ktorých by všetky naše kmene zastúpené boli a na ktorých by o vzájomnom spojení a inom z toho vyplývajúcom úžitku, o vzájomnom nebezpečenstve, keby nám hrozilo, spoločne sa radili.
2. Aby Slovania na svojich krajinských snemoch vždy sa aj o iné bratské kmene zaujímali a nikdy nedovoľovali právam ich národnosti i iných ubližovať a poškodzovať. Tak si my sami našu národnosť zabezpečíme, a to bude najlepšie.
3. Aby sa spolky slovanské pozakladali a týmito orgánmi sa kmene slovanské stále väčšmi koordinovali a jedny k druhým približovali.45 Takéto spolky by vždy mohli zo svojho stredu spojencov posielať k iným bratom, vydávať noviny a časopisy k vzájomnému prospechu slovanskému, napomáhať činnosť iných atď. Pekný počiatok urobili bratia českí slovanskými spolkami: Lípou a Slaviou.46
4. Aj nezávisle od týchto spolkov môžu Slovania konať cesty jedni k druhým, lebo poznať sa navzájom, dôkladne — je jednou z našich najväčších potrieb. Kto koho nepozná, tomu na ňom nezáleží. Veď poznaním, že sme synovia jednej matky, koľkože sa urobilo!
5. Noviny a časopisy slovanské, najmä noviny politické, mali by mať u všetkých kmeňov vždy svojich stálych korešpondentov, aby neušlo pozornosti nás všetkých nič, čo by bolo dôležité. Takto budeme udržovaní v ustavičnom uzrozumení a vzájomnom oživovaní. Pritom aj noviny a časopisy by mali byť písané duchom bratským a ich pozornosť vždy a hlavne obrátená na zeme a kmene slovanské.
Česko sa prvé z rakúskych Slovanov prebilo na slobodu a zabezpečilo si svoju národnosť.47 Jemu teda právom patrí nastúpiť odvážne túto cestu a na čele ísť. Budú to skutky odmenené úprimnou vďačnosťou a uznaním, budú to skutky slávy!
V Prahe českej dňa 1. mája 1848.

Pohľad na deje Slovanstva r. 1848
1
Pozrime na svet, ku ktorému ľnie srdce naše, na náš svet slovanský. Kto hľadí dychtivejšie k lepším časom než národ náš a kto má príčinu dychtivejšie ho očakávať? Už od mnoho vekov klesal svet slovanský a okrem hrdinského oslobodenia rodu srbského od hnusného jarma tureckého2 nebolo deja, ktorý by bol rozveselil túžobnú dušu slovanskú. Roztrhaný a potlačený, prinášajúc vlohy, sily a všetky iné osohy v obeť iným a nedosahujúc tým nič, leda utlačenie doma a opovrženosť pred svetom, žil národ náš podľa slov básnika ako kaluž vo tmách.3
Príchod novej doby pozdravili s radosťou srdcia slovanské, ale kmene naše, ťažko ujarmené, rozptýlené, ešte málo sebavedomé a navzájom ešte slabo spojené, nevedeli dosiaľ použiť novú túto dobu tak, ako by si to žiadal z kalužiny a tmy vyšlý syn slovanský. Medzitým vzchopili sa niektoré vetvy, najmä česká, vyvinutejšia a sebavedomejšia než iné, a využila túto výnimočnú dobu. Ona si vydobyla niektoré rozsiahlejšie politické práva vo Viedni, ale dosiaľ skôr sľúbené než zaistené. Ostatné vetvy slovanské v Rakúsku došli k tým istým právam bez snahy a pričinenia svojho.4 Tak dostali Poliaci v Haliči, Moravania, Slezáci, Slovinci v Štajersku, Krajine a Korutansku niektoré práva. Taktiež Chorváti, spojení s Maďarmi, došli k tomu, čo si želali. Ale tie žiadosti, ktoré si Chorváti, Poliaci a Slovinci zvlášť žiadali, neboli splnené, lež celkom zavrhnuté, s výnimkou jedinej žiadosti Chorvátov, že totiž dostali za bána syna národa svojho. Naproti tomu však boli iné vetvy ešte také zanedbané, cudzím vplyvom toľme znešvárené, že sa dali vliecť do zrejmého potlačenia svojho života, ba ony samy v slepote svojej doň liezli, ako napr. Moravania, Poliaci v Sliezsku a jedna časť Slovincov, ktorí si vyvolili poslancov na nemecký snem frankfurtský5 a podrobili sa tak samovôli Nemcov. Prisťahovaní Nemci na Morave a v Sliezsku rozvinuli na zemi našej trojfarebnú koruhvu Nemecka6 a prehovorili zaslepený ľud, aby sa pridal k Frankfurtu. Moravanov od Čechov, Slezanov od Poliakov odtrhovali títo vyučení potlačovatelia naši všetkým svojím úsilím. Podobnými úskokmi dalo sa zaslepiť i Dalmatsko,7 nespojivšie sa dosiaľ so sestrou svojou Chorváciou. Česi zavrhli mužne a statočne všetky útoky nemecké, odrazili všetky rozkazy nemeckej vlády vo veci volenia poslancov pre Frankfurt, ďalej zničili chlapsky všetky machinácie Nemcov, ktoré po celej zemi rozvádzali. Preto sa stali tŕňom v oku všetkým Nemcom, chcejúcim si prisvojiť krásnu túto zem, kolísku hrdinov. Ale génius Slávie radostne pozeral na túto zem, ktorá cez storočia Nemectvom skľúčená predsa mužne zachovala starý svoj slovanský ráz.
V delení našom je sila nepriateľa nášho a náš hrob, v spolčení našom jeho záhuba a naše spasenie. Aj Poliaci v Poznansku, keď sa iné národy zdvíhali, skočili na nohy, pruský kráľ prisľúbil v úzkom, ktoré mu nahnala revolúcia berlínska,8 Poliakom nové zriadenie provincie poľskej, pravdaže, pod jeho korunou.
S radosťou uchopili sa Poliaci diela, no len čo ho začali, tu, hľa, vojsko pruské prišlo, ktoré strieľalo, pálilo, rozsekávalo všetko, čo nosilo znaky poľské, a štvalo všetky živly proti Poliakom. Treba pripomenúť, že už predtým odobrali Nemci jednu časť Poznanska, ktorú boli ponemčili, a prisľúbili, že zvyšok sami dajú Poliakom. Ale aký to krutý klam: prišli ako vlci, pálili všetko, bili a sekali. Proti presile radového vojska nemohol sa udržať ani duch Mierosławského.9 Poliaci prehrali a zem zostala Nemcom: Nemci páchali — v našich časoch — neslýchané ukrutnosti v Poznani; mnohým zajatým Poliakom vypálili znak na čelo:10 toto je oná vzdelanosť nemecká.
Teraz uvideli Poliaci, aké sympatie prechovávajú pre nich Nemci. Kým zamýšľali použiť Poliakov za zbraň proti bratskému plemenu, proti veľkej Rusii, pred ktorou Nemci takzvaný rešpekt majú, dotiaľ boli nemecké ústa plné sympatie pre Poľsko; ale od tej chvíle, čo Poliaci dali najavo, že oni aj nemecké jarmo ťažko nesú a zvrhnúť si ho želajú, vypaľujú im Nemci znak na čelo! Ľahkoverní Poliaci, presvedčení o akosti sympatií nemeckých a strácajúc nádej vo Francúzov, obrátili teraz oči svojo k svojim rodným bratom Slovanom,11 ktorých sa nie z neznalosti svätých zväzkov s bratmi svojimi, ale z akých-takých ohľadov na národy európske, zo sebeckej a nimi obľúbenej partikulárnosti,12 zo strachu pred Ruskom stránili. Do toho času padá zvolanie Slovanského sjazdu v Prahe. S nádejami a osobitne vrelým citom zišli sa Slovania od severu a juhu, od východu a západu do tohoto mesta, matky západného Slovanstva.
Ešte nikdy neboli sa takto zišli, ešte nikdy od nepamätného rozchodu13 nepodali si bratské ruky synovia Slávy. Mnoho stratili od času svojho rozchodu; jedni upadli do ťažkého jarma cudzinstva a v jarme otročili jemu, druhí dostávali rany v bitkách, z ktorých sa ťažko, ťažko hojili, tretí zas vyslobodili sa napolo z nebezpečenstva života, štvrtí celkom zahynuli a odumreli bratom svojim, a všetci ostatní boli si takí cudzí, že sa ťažko podľa mena poznávali. Aká teda radosť, aké nadšenie muselo vládnuť pri tomto zídení po tisícročnom nepoznaní, po toľkých nebezpečenstvách! Úkaz to bol veľký, nadšenie poetické a Praha naša bola horlivé zhromaždište a rečnište tohoto výjavu. Očakávaní boli s radosťou všetci hostia slovanskí a oslavované boli dni tie v Prahe dôstojne. Nezničiteľný dojem urobil na každého Slovana prvý výjav;14 išli totiž naši vpred, všetky slovanské koruhvy za spevu starých hrdinských piesní českých.
Zdalo sa, že ožívajú staré múry pražské a šepotajú nám históriu našu. Po výjave všeobecného plesania pristúpili členovia sjazdu k práci. Chceli našinci vyjaviť myšlienky svoje Európe a účasť bratom slovanským; chceli ďalej želania svoje vzniesť pred vládu rakúsku a napokon chceli uzavrieť spolok vetiev slovanských. O tom sa radil sjazd. Ale starý nepriateľ náš Nemec hľadel zlostným okom na tento čin svojich podmanených, ktorí rozhodli sa pomyslieť raz na niečo iné, než na službu od Nemcov žiadanú, a so starým nepriateľom naším spojila sa v tom istom zmysle aj strana račia (spiatočnícka), rozzúrená nad tým, že Slovania, od ktorých sa požadovala len pokora a len služba, hovorili v duchu slobodnom a vystúpili pred svet. Preto sa odhodlali aj druhí rozohnať skupštinu,15 čo — podpichovaní tiež Maďarmi — žiaľbohu, dosiahli.
Windischgrätz16 bol v tom zbraňou starých nepriateľov našich a k nemu sa pridružil ešte jeden, ktorý sa inokedy staval k nám láskavý, ale falošne, menom gróf Leo Thun.17 Rozišiel sa slovanský kongres, ale nie bez veľkého výsledku, ako si to naopak Nemci želali; isté je: pozitívny výsledok18 nemal, ale mravný nevýslovný. Poznali sa všetci aj podľa ducha aj podľa reči, a poznali aj tých, ktorých vo svojej ľahkovernosti a zaslepenosti pokladali za svojich priateľov a za mohutné akési útočište jednej časti Slovanstva.19 To ich však zjednotilo a nepriateľ sa prepočítal. Medzitým padol sám kongres pod ranou a padli aj bratia Česi, na ktorých mladú slobodu z druhej strany rana bola namierená. Z tejto slobody odobrali im, ak sa im jej veľa zdalo, a ostatné si ponechali na lepšie časy pre odobranie. Ale pre to všetko nie je udusený týmto útokom duch národa českého, ako teraz zo všetkého vidíme, ba povstal on chrabrejší a slávnejší.
V tomto čase, keď všetky skoro národy európske dostávajú slobodu, keď sa sľubuje všetkým rovnosť a bratstvo, zatúžili aj Slovania pod korunou uhorskou striasť dávne a nečestné jarmo maďarské. Ako Maďari, spolurodáci Mongolov, pochopili ducha tohoto času, vidno z toho, že národom v Uhorsku žijúcim nielen nepovolili nič vzhľadom na ich národnosti, ale okrem toho ešte väčšmi než inokedy ich potlačovali a uväznili všetkých, ktorí začali hovoriť o svätých tých právach národa.20 A pretože Maďari sa seba samých najväčšmi cenia, stoja šibenice nad hlavou národov druhých. Oni teda rozhodli v duchu barbarských čias ďalej a ďalej vládnuť a hospodáriť nad národmi. Nečestné je toto jarmo maďarské pre Slovanov a veľmi škodlivé; nečestné, lebo pochádza od spolurodákov mongolských, ktorí žijú naším umom, našou silou, ako o tom svedčí celá história uhorská i najnovšia; škodlivé, bo Maďari stoja v ceste veľkému združeniu slovanskému. A jarmo toto zvrhnúť je teraz najvhodnejší čas, keď sa Maďari od Rakúska odtrhli a stali sa sami pánmi, keď následkom najnovších krokov upadli do naprostých ťažkostí.21 Terajší stav a zriadenie uložilo v boji tomto prvý krok vetve chorvátskej, ale nezdá sa, že by bola pochopila veľké toto historické poslanie. Vetva chorvátska je jedna z najznamenitejších kmeňov slovanských, poznajúca Slovanstvo ešte len podľa tela, ale nie podľa ducha, nestojaca dosiaľ na výške času. Posiaľ má u nich prevahu duch provinciálny22 a ten nepovzbudí k činom, ním nebude sa tvoriť história. Preto dopustili Chorváti aj to, že ich Srbi predbehli v tomto boji.23 Plamenní a cituplní, mocní a v piesňach svojich celú históriu svoju ospevujúci Srbi vstali prví medzi Slovanmi na nohy proti našim starým a nečestným nepriateľom; oni sú ohniskom, okolo ktorého sa zíde juh slovanský. S nimi je boh, víťazstvo a požehnanie sveta. Uvidíme čoskoro, ako vyhovia nádejam Slovanstva a ako im budú iní, najmä Chorváti, pomáhať pri ich úsilí vlasteneckom, ktoré svet slovanský sleduje s najväčšou pozornosťou. Oslobodenie od Maďarov by strhlo so sebou aj hýbanie sa Slovanov, pod tureckým jarmom24 od storočí vzdychajúcich. Nachýľte už raz sluch k túžbam a úpeniu tamojších bratov slovanských, a keď ich nik nečuje, vypočujte ich vy, ktorí ste im najbližší bratia podľa jazyka i podľa krvi.

Rusi
1
Prísnym okom pozoruje slovanský sever2 — „svjataja Rus“ — najnovšie udalosti európske. Národy európske očakávali, a najmä Nemci si želali tiež aj tam nejaké vzbúrenie a už ho aj neraz vo verejných novinách rozhlasovali, ale zatiaľ sa zmýlili. V Rusku niet takej nezhody medzi vladárom a národom, ako je inde;3 v ohľade tom je tam viac súhlasov než vari kdekoľvek inde v Európe. Národ zamestnaný je prácou veľkou, obrovským vyvinovaním samého seba, a preto tiež ide ochotne za svojou vládou, ktorá ho v diele tom predchádza. Toto prirodzeným pudom spôsobené zjednotenie vlády s národom nemôže v týchto časoch nijako roztrhnúť reflexia európska. Jedna myšlienka teraz prelieta celou Európou: či sa budú Rusi miešať do terajšej práce Európy, a či nebudú? Nech sa stane akokoľvek, to jediné je isté, že Rusko postupuje voľným, ale rozmysleným krokom. Až bude čas príhodný k činom, ono si im utiecť nedá, ako to často robia iní Slovania z ľahkomyseľnosti, z nedostatku energie. A keď sa raz sever slovanský k dielu dostane, budú jeho diela veľké, obrovské. Na každej stránke dejepisu jeho také diela sú popísané. Severu slovanskému náleží aj tá česť, že zachováva v celosti pred svetom slovanskú vážnosť. Všetci ostatní Slovania stratili svoju samostatnosť, vážnosť národnú a dosiaľ si ju ešte naspäť nevydobyli; ale Rusi vykonali pre ňu činy obrovské a uchovali si ju slávne. Všetci Slovania, hovorí Nemec Kohl, kdekoľvek sa s Nemcami stretli, stratili a prehrali svoju samostatnosť a na ich rozvalinách začal prekvitať nemecký dub; jeden deň len chýbal a všetci by sa boli stali poddanými Nemcov, a ten deň bol rozhodnutý divom — bol to boj pri Poltave.4 Tam porazil Peter Veľký najväčšieho hrdinu veku svojho Karola XII. A druhú takú, ale ešte ohromnejšiu bitku podnikli Rusi pri slávnom pre nich na veky Borodine!5 Celá Európa, vedená obrovským duchom Napoleonovým, napadla ich tam, chcejúc ich zničiť; ale zvíťazili Rusi, synovia Slávy, v tej bitke, dokážuc divy. Pred sto a sto hrmiacimi a smrť rozsievajúcimi delami neustúpili Rusi naspäť ani krok. Im patria vďaky a hlboká úcta Slovanstva! Až sa duch slovanský v Rusku ešte väčšmi rozšíri, až sa pokrok slobody aj tam zjaví,6 vykoná zem táto diela veľké a dôležité pre Slovanstvo, vážne a rozhodné pre svet.
Keď skúmame najnovšie udalosti európske, pozorujeme zaiste v týchto hnutiach isté pudenie národov, smerujúce k samostatnému, slobodnému a bratsky vzájomnému združovaniu. Všetky národy vstávajú a v hraniciach národnosti svojej sa usilujú, aby sa usporiadali a spojili; pozrime na Nemcov, Talianov, Galov (Írov). Daj, bože, aby sa im to podarilo, bo len vtedy, keď toto aj iní urobia, svitne raz dávno túžobne očakávaná, dávno žiadaná doba ľudskosti. Na miesto predošlých kongresov nastúpia kongresy národov, rozhodujúce o záležitostiach medzinárodných. Túto myšlienku najprv vyslovil kongres slovanský a nemecké delá ju veru neudusili. Zatiaľ, čo sme takto spútaní, nachádzame sa v Európe iba na začiatku drámy, ktorá sa neskôr vyvinie. Nepochybne vynaloží strana račia, číže takzvaná reakcia, všetky svoje prostriedky a napne všetky sily svoje, len aby sa — nakoľko možno — navrátil stav starý; — ale tento pokus, hoc by aj za nejaký čas potrval, dlho sa ver’ udržať nemôže, a prostriedky, ktoré používa, vo všeobecnej mienke jej pripravia hrob a posledný úder uštedria. Nech len nás Slovanov opatruje dobrý duch sveta i histórie, aby sme práve my spásu svoju nehľadali takým prostriedkom, v podobných okolnostiach už toľkokrát užívaným!
Hľadiac pred seba s dobrou nádejou, uzavierame slovami mladého, teraz uväzneného básnika slovenského:7
„My na deň čakáme, na božie slniečko.“

Slovanstvo a svet budúcnosti
1
(Úvod)
Veru na čase je, bratia, aby sme sa porozumeli! Nad nami trúchliaci čas vyvoláva nás prísnym, dôstojným hlasom k činom, a na to nám najväčšmi treba porozumenie.
Čujte teda slová tieto, ktorých cieľom je porozumenie medzi nami všetkými, bratia, čujte ich všetci: vy tam na ďalekom, mohutnom severovýchode, vy tam na zotročenom juhu a vy v cudzích službách sa sužujúci na západe, čujte ich vo všetkých krajinách a vo všetkých župách, kde len slovanský jazyk ktorejkoľvek vetvy zaznieva, a zvestujte ich všetkým, čo ich vedia pochopiť a čo silu cítia v sebe konať. Veď odvtedy, ako tu jestvujeme, ešte nikdy sme sa neporozumeli, ale sme ani nikdy ešte vospolok nekonali, a všetci sme predsa rodní bratia, stíhaní tými istými osudmi, a dedičia tej istej budúcnosti.
Úprimné, priame, dobre rozvážené a chlapské to majú byť slová, vychádzajúce z hrude človeka, ktorého myseľ od útlej mladosti najvrúcnejšie zaujatá bola osudmi nášho kmeňa, človeka, ktorého zrak s bôľom preputoval žalostnú minulosť našu, ale radosťou zažiaril, keď sa mu ukázala veľká, skvelá budúcnosť, čakajúca na nás, človeka, ktorý pre život kmeňa nášho všeličo vykonal i pretrpel a bol i je imúnny voči akýmkoľvek vonkajším vplyvom. Nech však namiesto toho hovorí samo posolstvo.
Nuž nech sa nik nepozastaví nad tým, že slovanské zmýšľanie sa tu prednáša s úprimnosťou, ako ešte nikdy predtým, a slabé dušičky medzi nami nech sa ver’ nesplašia z otvorenosti reči našej, veď ak chceme zjednotiť sa a konať, musíme si raz spoločný cieľ vytýčiť, a sila naša zo dňa na deň rastie, sila našich nepriateľov rozzúrených slabne však a ubúda, na nás, ak odvahu naberieme k činom, isté víťazstvo čaká, na nich však porážka istá. Nijaká moc, keby to priam moc vlád bola, nemôže už zgniaviť život náš, ktorý v sebe nesie idey budúcnosti, šťastie i nešťastie budú ho napomáhať, na výslní, v daždi, za hromov i bleskov dozrievať bude. Taký je chod prírody! Nehody, útlak a prenasledovania všakového druhu iba vyskúšajú silu našu, ducha nášho popchnú a vybičujú, posilnia a zocelia vôľu našu, a k veľkému dielu, čo pred nami stojí, potrebujeme silu, podnikavého, smelého ducha, zocelenú, nepoddajnú vôľu. Nuž nech sú otvorené a chlapské tieto slová, bratia!
Kto z vás, nesený vyšším duchom, z trampôt všedného života vyšvihol sa a nechal oči svoje túlať sa po šírom svete našom, kto z vás, pýtam sa, nezavzdychol z hlbín duše nad národom, v ňom rozostretom, či už nad nešťastím tisícročným, ktoré ho prenasleduje, či nad bremenom, ktoré ho ťaží a či nad potupou, ktorá ho pokrýva? Hej, nevýslovne veľké je nešťastie národa nášho, a ak hlboko dojatý pozorovateľ položí si otázky, ako sa to všetko mohlo stať, ako k všetkému tomu dôjsť mohlo, namiesto toho, aby ich zodpovedal, onemie od veľkej bolesti.
Vskutku, srdcelomné divadlo je to vidieť, ako národ, v Európe počtom najväčší, je rozbitý, porozdeľovaný, rozkúskovaný, ako vo svojej rozdrobenosti tam pod jarmom tureckým úpie, tu od vekov Nemcom posluhuje, tu talianský, tam maďarský život ho pohlcuje a zotročuje, všade len víťaznú káru cudzincov ťahá, iba ako materiál na pohodlné stavby pre iných slúži, a za odmenu za to všetko je potupou zasypaný, hanobením obhádzaný; žalostný je to pocit vidieť, ako už veľká časť tohoto národa na brehoch Labe a Odry a pozdĺž pomoranského pobrežia v najtuhšom otroctve nemeckom povymierala, severne od Talianska2 taktiež v cudzej národnosti sa utopila a v Turecku odpadla od náboženstva otcov svojich a stala sa napomáhačom utláčateľov vlastných bratov; toto všetko, ako sme povedali, je pre prebudenú dušu slovanskú divadlo skľučujúce, veď aké iné aj takej duši môžu poskytovať tie hroby a rumy jej národa, jej sveta? I mnohí z nás precítili hlboko bolesť nad tým a dali jej zaznieť v nárekoch žalostných; miesto mnohých uveďme len talentovaného Nikolu Tommasea,3 ktorý bol síce v cudzích službách, ale nezabudol na svoj národ a z cudziny hodil bolestný zrak na svet slovanský i dal žiaľu svojmu, nad ním pocítenému, výraz v nádherných Iskriciach. Sedemadvadsiata Iskrica znie:
„Roztrhané sú údy tvoje, drahý národ slovanský, ale v nich sa celkový život hýbe a každým dňom v nich tvoja krv vždy živšie vrie a tečie. Dlhá ti bola zima, studená a búrlivá, ale teraz aj tebe začínajú jarné dni svitať, aj tebe mnohými slzami zaliate kvety začínajú prekvitať. Veľký význam má obrodzovanie tvoje; ako sa podobá sestra sestre, tak sa podobajú jeden druhému aj kmene tvoje, drahý národ; tvoje nárečia dokazujú sväté a nesmrteľné pobratimstvo svoje. Veľký má význam obrodzovanie tvoje, ale vrchy i pustatiny širočizné sťa more oddeľujú bratov od bratov; biedny syn nepozná potomstvo matky svojej. Biedni sme my, ľahšie nám padne nenávisť než láska, skôr sa rozídeme než zídeme, ruky naše radšej ubijú než objímu. Málo sme dosiaľ urobili, aby sme, ako sa svedčí, jeden druhého poznali, aby sme si bratsky ruky podali a sa zobjímali. Dopustili sme, aby nás nešťastie rozvialo sťa vietor slamu roznesenú. Všetko je u nás neurčité: i výslovnosť, pravopis, veda, zákon i obyčaje. Všetko to sa musí obrodiť, námaha to veľká, ale i radosť bude tým väčšia. Pokloňme sa znamenitému osudu, čo na nás čaká, vyzbrojme sa silnou trpezlivosťou, veľkodušnou pokorou. Teraz nie je čas ospevovať starú slávu našu. Ako človek, zdvíhajúci veľkú ťarchu, trápi sa, vzdychá, tak i my v trápení pracujme a v trápení získavajme ťažkú korunu spásonosnej slobody našej.“
Nie dosť na tom, že svet slovanský v tých neblahých rozdeleniach a rozštiepeniach v značnej svojej časti v rozvalinách leží, nad ktorými od storočí trúchlivo sedí génius Slovanstva a narieka sťa Isis, oplakávajúca rozkrušené kosti Osirisa;4 Slovania okrem toho ešte v tejto hroznej rozkydanosti sťa na doplnenie nešťastia svojho, ako Tommaseo správne poznamenáva, zabudli na svoj spoločný pôvod a tým všetky tie putá svojho príbuzenstva, svojej bratskej jednoty nechali zapadnúť do hlbokej noci zabudnutia. V tejto osamelej noci, v týchto pustých, žalostných časoch pre Slovanov, keď ich telo ležalo tu ako v bezvedomí a cudzinci mu kmásali a šklbali jednotlivé údy, približujúc sa čoraz väčšmi priam k srdcu, ani jeden kmeň nepomyslel na biedu iného, lež vtesnaný okrem toho do cudzej kazajky a priviazaný na vôdzke cudzích majiteľov, musel ešte na potechu svojich pánov slúžiť ako nástroj na potláčanie a ďalšie zotročovanie bratov.
Z tejto temnej noci, keď všetci na seba vospolok pozabúdali, iba kedy-tedy zaznie sťa zo sna hlas, pripomínajúci spoločný náš pôvod, raz mocnejšie, inokedy slabšie, podľa väčšej abo menšej sily a nadania toho, kto ním burcuje do hlboko driemajúceho sveta slovanského, a sú to jedine tieto hlasy, v ktorých spiace ľudstvo ako-tak čuje ducha Slovanstva. Také hlasy, ktoré rozkydaným kmeňom slovanským pripomínajú spoločný pôvod a stratenú jednotu, zaznievajú v slovanskom svete od sv. Cyrila a Metoda, od Nestora, sv. Prokopa,5 Dalimila,6 Piaseckého7 atď., a s nimi, ako aj so starými povesťami, spája sa u všetkých našich kmeňov tušenie o rovnakom pôvode, ktoré sa celými storočiami tiahne a nikdy celkom nevymizlo. Tieto povesti často rozprávajú priamo a výrazne o spoločnom pôvode kmeňov našich, ako povesť o vysťahovaní troch bratov Čecha, Ľacha a Rusa z ich sídiel, alebo ho iba alegoricky naznačujú, ako je to v starej povesti ľudovej, podľa ktorej v otcovskom dome rozvadení bratia odchádzajú, okrem najstaršieho, do šíreho sveta, cudzincom do služby, a odtiaľ po trpkých zážitkoch a skúsenostiach znova sa vracajú do otcovského domu a potom žijú vo vzájomnej zhode a pokoji. Ani činov niet u jednotlivých kmeňov slovanských, keby sa pre spomenuté nejasné vedomie chystali po dosiahnutí istého rozvoja síl podujať sa na zjednotenie. Tak napríklad v mocnom husitstve — v čom proti Palackému úplne súhlasíme s Rusom Jelaginom8 — ožívali spomienky na grécko-slovanskú cirkev otcov našich, voľakedy spoločnú všetkým našim kmeňom, preto husiti aj vyjednávali s patriarchom carihradským o pripojenie svoje k tejto cirkvi; tak medziiným usilovali sa viaceré mocné kniežatá slovanské — najmä Samo, veľkomoravský Rastislav a Svätopluk, chorvátsky Ljutovid,9 srbský Dušan,10 český Břetislav a poľský Boleslav Chrabrý — zjednotiť všetky okolité spríbuznené kmene s ríšami svojimi. Ale toto všetko bolo iba prípadkové a všetky tieto úsilia stroskotali na neprebudenom vedomí kmeňov našich.
Premôžme však bôľ, ako na chlapov sa svedčí, a majúc na zreteli ustrojenie lepšej budúcnosti pre kmene naše, pristúpme k úvahe o tom, ako sa to mohlo stať, že svet slovanský upadnúť mohol do takej bezpríkladnej pohromy a v takej značnej svojej časti korisťou cudzincov mohol byť.
(Spoločný jazyk)
Druhé, na čo sa Slovania priprávať majú, je spoločný jazyk spisovný, veď ktože by neuznal, že mnohorakosť literatúr do cesty kladie neobyčajné prekážky porozumeniu, duchovnému vývinu a spoločnému účinkovaniu? Slovania majú mnoho literatúr, ale či tým pri ich nepatrnosti budú môcť veľkým požiadavkám rozvoja ľudského vyhovieť, najmä ak budú viac a viac na divadlo svetových dejín vystupovať? A v porovnaní s literatúrami západnými: nemeckou, francúzskou, anglickou sú všetky tieto literatúry, okrem významnejšej ruskej, malé a zďaleka nevystačujúce, nevynímajúc ani českú, a kým v tejto rozkydanosti zostanú, ani nič významného tu vykonať nemôžu, veď čo za duchovný podnet, čo za prostriedky, čo za účinok sa im dostane na malom poli, ktoré zaujímajú, a ako ďaleko to takto doviesť môžu s rozvojom ľudským? Vzájomnosť medzi Slovanmi si zaiste uznanie a chválu zasluhuje, no predsa je to iba malá náhražka v núdzi a nemôže sa nikdy všeobecne rozšíriť v živote všetkých kmeňov. Aby sa Slovania k jednej literatúre uberali, na to majú všetky dôvody a povinnosťou sú k tomu zaviazaní z hľadiska ľudského, politického a historického. O voľbe tejto literatúry nemožno vôbec pochybovať, ak sa len nechce o veci naprázdno slama mlátiť. Všetky literatúry slovanské, okrem ruskej, sú obmedzené na menšie kmene a teda na malé priestory, preto by sa otázka o voľbe všeobecného literárneho jazyka slovanského mohla vynoriť iba medzi staroslovenčinou a ruštinou. Staroslovenčina však ako taká zo života vymizla, je temer mŕtva, nemá už ohybnosť a švih jazyka živého, a my potrebujeme slovo živé, zostáva teda ako jediná na to spôsobilá iba ruština, lebo je to jazyk najväčšieho, samostatného a široko a ďaleko panujúceho kmeňa, ktorému beztak prináleží hegemónia v slovanskej rodine národov, okrem toho je ona zo všetkých jazykov slovanských najbohatšia, najúčinnejšia a najplnozvučnejšia, poznačená silou. Srbčina je čo do týchto vlastností za ňou hneď na druhom stupni.
Tým nie je ešte povedané, že potom, až sa ruština stane všeobecným literárnym jazykom slovanským, nemalo by sa v literatúre jednotlivých kmeňov nič písať, najmä v poézii atď., ale nemôžeme predsa pri jednotlivých literatúrach zotrvávať, veď čímže sa napríklad preukázať môže literatúra dánska po boku nemeckej? Ruská literatúra sa ponúka za všeobecne slovanskú aj preto, lebo sa v písme zvýrazňuje abecedou, ktorá jazyk dokonale a bez akýchkoľvek núdzových prostriedkov vystihuje, kým ostatné literatúry slovanské, okrem srbčiny, musia si naproti tomu biedne vypomáhať abecedou latinskou. Od samoľúbosti ľudskej sa očakávať nedá, žeby sa kmene naše na tento veľký krok ujednostajnenia dobrovoľne odhodlali, a za týchto okolností, keď sú pod cudzou nadvládou, nemožno to nijak ani presadiť; o tomto veľkom diele pre blaho Slovanov rozhodne sa až pod náporom závažných udalostí politických. Zatiaľ je dobre budiť o vec záujem, hovoriť o tom a mysle na to prichystávať.
V prírode po každom lete nastupuje jeseň a napokon zima, a tento zjav nachádzame aj vo svetových dejinách. Národy, ktoré sa v pracovnom zápale unavili, postupne odchádzajú z javiska, načo v dejinách nastáva čas umdlenosti, zima duchovná, ktorou sa završuje jeden život. Po plnosti gréckeho života nasleduje tam obdobie protivné, po rozkvete rímskom odpudzujúca perióda cisárstva, a nám sa pozdáva, ako keby teraz v Európe bol nastal čas takej umdlenosti. No rozvoj človečenstva jednako neustáva, večné pravdy preto nehynú, ba naopak, ako sa príroda po zime s nastávajúcou jarou prebúdza k novému, bujnému životu a s čerstvými silami svoju činnosť začína, tak je to aj v živote ľudstva. Aká plnosť a sila života sa rozvila po zániku cisárstva rímskeho v Germánstve a medzi Románmi!
Ešte jeden zvláštny zjav charakterizuje účinkovanie veľkých národov historických, že totiž po dosiahnutí tohoto vrcholu a po zaujatí duchovnej nadvlády nad národmi usilujú sa vtisnúť týmto národom aj pečať ducha svojho. Tak vidíme Alexandra Veľkého preháňať sa s Grékmi svetom a zapáleného snahou zaplaviť svet vzdelanosťou gréckou, práve tak Rimania bojujú o imperium orbis,11 rovnako sa Germáni zanášajú myšlienkou cisárstva všekresťanského12 a posledným úsilím západným toho druhu bolo snaženie Románov za Napoleona, toho človeka osudu. Sú to, pravda, len pokusy a stroskotávajú, lebo ich nemožno uskutočniť. Ako Caesar13 mečom svojím prekliesnil cestu dejinám svetovým do Galie, kam sa čoskoro preniesli, tak im Napoleon razil cestu do krajiny Slovanov a túto krajinu násilím zatiahol do sféry javiska svetodejinného. Akoby z vďačnosti za to mimoriadny tento muž, ktorého Francúzi z jednej strany preklínali, z druhej zbožňovali, Nemci,14 trpevší od neho, nenávideli a Slovania v rovnocennom boji, súc v popredí, premohli, bol najviac Slovanmi správne posúdený a ocenený. Najznamenitejší duchovia slovanskí, „akýsi Puškin, akýsi Mickiewicz“,15 najpravdivejšie sa vyslovili o ňom a teraz Rus Demidov16 zriaďuje na Elbe napoleonské múzeum. O budúcnosti mal tento muž predtuchy mračné, s ktorými sa priateľom zdôveril v rozhovoroch na ostrove Sv. Heleny. Slovanstvo tento muž nepoznal, poznal len Rusko, na ktorého rovinách zapadla hviezda jeho a zlomil sa čarovný prútik jeho, ktorý leží tam v lone ruskej zeme.
Ľudstvo — zdalo by sa veru, že upadá, no nemôže nadlho samo seba zrádzať a podstaty svojej sa zriekať, najmä pri pokrokoch obrovských novej doby. Kráča ono stále vpred, a kam napokon dôjde, nik nemôže predpovedať. Ale horším stať sa môže iba na čas.
Pozdvihnite dlho skľúčené srdcia svoje, Slovania, a s pomocou božou odvahu naberte k činom! Jalová je však každá márnomyseľnosť nacionálna, ktorá nijaký hlbší zárod nemá v sebe. O ľudstvo ide koniec-koncov, ktorého údmi sme my spolu so všetkými ostatnými národmi.
Toto je posolstvo naše! Kiež bude tak prijaté, ako bolo mienené.